— 218 — 



væsentlig forringelse a f hans eiendom eller gjør den gan- 

 ske ubrugbar til sit øiemed."^) Paa den anden side blev ved en i 

 Retstid enden for 1889 s. 601 refereret høiesteretsdom eierne af en op- 

 rindelig til parafinoljelager bestemt bygning negtet erstatning i et til- 

 fælde, hvor en senere lov hindrede dem i at nytte eiendommen til saa- 

 dant brug. Denne dom anføres baade af Aschehoug og Heetzbeeg som 

 præjndikat for rigtigheden af den af dem hævdede lære, men det fore- 

 kommer mig meget tvivlsomt, om der dertil er fald grund. Meget mere 

 synes faktiske betragtninger over værdiforringelsens art og grad at have 

 spillet en ikke liden rolle ved.afgjørelsen. Navnlig kan bemerkes, at 

 en af de voterende, der er enig i resultatet, udtaler følgende, der staar 

 direkte i strid med Aschehougs lære: 



,,Naar indskræukningen gaar saa vidt, at eiendomsgjenstanden bliver 

 paa det nærmeste eller endog helt ud unyttig, da synes der at være 

 grund til at indrømme erstatning, og da synes det mest stemmende med 

 grundlovens § 105 og med den anvendelse, der i vor private lovgivning 

 hidtil er gjort af nævnte grundlovsbestemmelse, at der tilkjendes erstat- 

 ning. Der er i virkeligheden relativt til eieren ingen forskjel mellem til 

 brug for det offentlige at tåge en eicndomsgjenstand fra en mand og i 

 det offentliges interesse at forbyde ham at bruge gjenstanden til det, 

 hvortil den overhovedet kan bruges, eller mellem gjenstandens fysiske 

 og økonomiske tilintetgjørelse. Det, som er af interesse for eieren — 

 det, for livis skyld han har erhvervet gjenstanden, — er ikke den blotte 

 ihændehavelse, men beføielse til at raade over gjenstanden". T senere 

 domme er, saavidt sees, spørgsmaalet ikke direkte behandlet. Under vo- 

 teringen i en i Retstidenden for 1900 s. 850 omhandlet sag udtales 

 imidlertid: .,Naar indskræukningen i en eiendoms benyttelse ikke gaar 

 videre end her er tilfældet,-) kan der formentlig under ingen om- 

 stændighed være tale om analogisk anvendelse af nævnte grundlovsbe- 

 stemmelse (§ 105)." Dette synes at tyde paa, at ialfald ikke denne 

 voterende erkjender høiesteretsdommmen af 1889 som et præjndikat for 

 Aschehougs lære; thi efter denne er jo hver indskrænkning, selv om den 

 gaar aldrig saa vidt, berettiget. Smlgn. ogsaa høiesteretsdom i Retst, for 

 1897 s. 593, hvor det i høiesterets fællesbegrundelse heder: „Efter de 

 foreUggende oplysninger i deres helhed gaar man i hvert fald ud fra som 

 sikkert, at nogen v æ s e n 1 1 i g v æ r d i f o r r i n g e 1 s e •') ikke foreligger, " hvor- 

 for høiesteret finder, at erstatningskrav ikke har hjemmel i grundlovens 

 § 105. 



Efter det oplyste om praksis, tror jeg, man intet sikkert kan sige 



1) Udhævet her. 



2) Udhævet her. 

 ^) Udhævet her. 



