— 219 — 



om, hvorledes høiesteret vil stille sig* overfor et erstatningssøgsmaal, hvis 

 en lov forbød tilgodegjørelse af hval. Jeg tror, man maa være forberedt 

 paa, at betydelig vegt vil lægges paa, om et saadant forbud medfører en 

 væsentlig værdiforringelse. Under hver omstændighed kan man ikke 

 med sikkerhed paaregne, at den af Aschehoug hævdede lære vil blive 

 godkjendt af høiesteret. 



Er det allerede vanskeligt at faa rede paa de principer, som i rets- 

 praksis er fulgt med hensyn til dette spørgsmaal, saa er det billede, lov- 

 givningen frembyder, endnu langt mere broget. Saa meget kan ialfald 

 siges, at denne saa langt fra konsekvent har fulgt den af Aschehoug 

 hævdede lære, at den meget mere i mange tilfælde har vist noksaa stor 

 ængstelighed for at gribe ind med forbud mod at benytte eiendom paa 

 før tilladt vis. 



Jeg skal nævne nogle eksempler herpaa. 



Loven om ildsfarlige gjenstande af 3die mai 1871 § 22 tilsiger fuld 

 erstatning, hvis ældre anlæg skal sløifes eller forandres. 



I bygningslovgivningen er der vistnok adskillige bestemmelser, som 

 kommer til anvendelse ogsaa paa bygninger, der er ældre end vedkommende 

 love, men deres hovedregel er dog, at nye love blot gjælder bygninger, 

 som op føres eller underkastes hovedreparation efter lovenes ikrafttræden. 



Ligeledes tilstaaes i enkelte tilfælde erstatning, hvor væsentlige ind- 

 skrænkninger læ.gges paa benyttelse af byggegrund. Bygningsloven for 

 Kristiania af 26de mai 1899 § 10, 2 indrømmer f. eks. erstatning, naar be- 

 slutning om villamæssig bebyggelse paa grund af særlige omstændigheder 

 bevirker, at en eiendom bliver ødelagt som byggegrund. I den før om- 

 talte almindelige bygningslovs § 70 ser man ogsaa, at bestaaende anlæg 

 af den der nævnte art ikke forbydes at fortsætte sin virksomhed, hvor 

 generende denne end kan være for en by; alene nye, nedbrændte eller 

 nedlagte anlæg gaar ind under loven. 



Lakseloven af 30te juni 1891 § 39 bestemmer, at det i en vis tid 

 efter lovens ikrafttræden skal være tilladt at bruge redskaber af den 

 tidligere tilladte maskevidde, uanseet bestemmelser i lovens § 5, som paa- 

 byder større maskevidde end før for bundne redskaber. 



Af de mange andre love, som her kunde nævnes, skal jeg endnu 

 blot omtale to, der frembyder nogen analogi med det tilfælde, som her 

 omhandles. Den ene er loven om forbud mod udførelse af trævirke fra 

 Nordlands, Tromsø og Finmarkens amter af 27de juni 1892. Denne vilde 

 jo i visse tilfælde kunne gjøre betydelig indskrænkning i skogeiernes 

 nytte af sin skog; men loven giver paa den anden side kongen adgang 

 at dispensere fra forbudet, hvor billighedshensyn i særlig grad 

 stiller sig imod lovens anvendelse.^) Den anden lov er loven om 



^) Udhævet her, 



