— 220 — 



værnskogenes bevarelse m. v. af 20de juli 1893. Under debatten i odels- 

 tinget om denne lov er det spørgsmaal, som her behandles, drøftet meget 

 indgaaende (se forhandlingerne i odelstinget 1893 s. 543 ff.) Der blev 

 her fra en række talere fremholdt, at den indskrænkning, man ved denne 

 lov vilde gjøre i private skogeieres raadighed, gik grundlovens § 105 for 

 nær. Et forslag om i selve loven at indtage en erstatningsbestemmelse 

 faldt vistnok, men af flere af dem, som stemte mod dette forslag, blev 

 det fremholdt, at grundlovens § 105^ var tilstrækkelig hjemmel for et er- 

 statningssøgsmaal, ifald domstolene fandt, at privates ret var krænket. 

 Heller ikke her er dommen af 1899 anseet som præjudikat. 



De anførte eksempler kunde forfleres, men jeg antager, at de alt 

 nævnte tilstrækkelig viser, at lovgivningen enten ikke har anseet sig be- 

 rettiget til at gjøre vidtgaaende indskrænkninger i enkeltmands raadig- 

 hed over sin eiendom, eller at den under hver omstændighed har ladet 

 billighedsbetragtninger spille en stor rolle. 



Hvorledes lovgivningen vil stille sig overfor spørgsmaalet om erstat- 

 ning til hvaletablissementernes eiere, hvis forbud mod hvalfangst eller 

 hvaltilgodegjørelse væsentlig forringede disses værdi, kan ikke med sikker- 

 hed siges. Skulde man slutte fra lovgivningens stilling til lignende 

 spørgsmaal hidtil, synes man nærmest at komme til det resultat, at er- 

 statning vil blive indrømmet, men en saadan slutning vil dog være høist 

 usikker. 



Min op fatning er, at stricte juridisk seet, vilde eierne af de nu- 

 værende anlæg ingen ret til erstatning have overfor en forbudslov. En 

 saadan erstatningsret kan ikke bygges paa grundlovens § 97 — for- 

 budet mod at give love tiJbagevirkende kraft — da eierne af hvalfanger- 

 etablissementerne ingensomhelst ret har erhvervet til at drive disse. Den 

 maatte i tilfælde grundes paa en analogisk anvendelse af grundlovens 

 § 105, men til saadan analogi savner man efter min opfatning hver be- 

 føielse. Den af domstolene forsøgte sondring, eftersom væsentlig 

 værdiforringelse har fundet sted eller ei, kan vistnok have gode 

 billighedsgrunde for sig, men den er helt vilkaarlig og har heller ikke i 

 grundlovens § 105 nogen støtte. 



Selv om man indrømmer staten en saa vidtgaaende ret, kan der 

 imidlertid selvfølgelig være tilfælde, hvor dens haandhævelse vilde være 

 en stor ubillighed overfor enkeltmand, og hvor derfor erstatning bør gives 

 a f billighedsgrunde. Som før paavist er dette hensyn i mange til- 

 fælde tåget i betragtning af lovgivningen. Hvorvidt saadanne billigheds- 

 grunde foreligger overfor forbud af den slags, som det her gjæJder, er 

 et spørgsmaal af væsentlig faktisk natur; dets afgjørelse vil i første 

 række bero paa, hvor vidtgaaende forbudet er, og hvilke følger det faar. 

 Jo større forringelse det vil medføre i anlæo-genes værdi. desto mere vil 



