PUBLICACIONS DE L'INSTITUT DE CIÈNCIES 



seva iniciativa també, es va deure l'organització de les Escoles Industrials l'any 1901, 

 i per a donar facilitats, l'Ajuntament va acordar convertir en Escola Elemental 

 la Municipal d'Arts i Oficis, oferiment que fou acceptat per la Superioritat, la 

 qual el designà com a Director l'any 1901. 



Cessà en dit càrrec l'any 1904 en què les Direccions de les dues Escoles foren 

 refoses en la superior d'Indústries; malgrat d'aquesta injustícia, continuà des- 

 empenyant el seu càrrec senzill de professor amb el carinj^o i entusiasme propi 

 del qui ha sentit sempre irresistible vocació pel noble sacerdoci de la Ciència i de 

 l'ensenyança, fins que ja l'any 1918, donant-se compte que, dissortadament, per la 

 seva edat avançada i per les xacres inherents, no podria tal vegada desempenyar 

 les classes amb la regularitat i entusiasme amb què ho havia fet sempre durant 

 mis trenta-dos anys, acabades les vacances, en setembre de 1918 es proposava 

 adreçar-se a l'Ajuntament demanant-li que, per ésser-li violent renunciar en absolut 

 a una vocació per a ell tan grata, li permetés, en cas de necessitat, nomenar un 

 substitut de reconeguda aptitud legal i que havia demostrat pràcticament condicions 

 idònies, corrent la retribució a compte del seu peculi particular, i així hauria con- 

 tinuat desempenyant un càrrec que, si bé li ocasionà molts disgustos, li venien 

 compensats moralment per la satisfacció de l'acompliment d'un deure que l'hàbit 

 havia convertit en necessitat. 



Gran fou la seva sorpresa en assabentar-se per la premsa local que el Claustre 

 de Professors havia acordat proposar al Cabilde Municipal l'aplicació del Decret 

 de jubilació per als dependents de l'Estat, que, per tant, no tenia raó d'ésser en el 

 personal retribuït pel Municipi, i la sorpresa augmentà en tenir coneixement que 

 tot eren maniobres de la Direcció, que havia distribuït les assignatures, sense prèvia 

 consulta al Claustre; aquest fou l'últim disgust que li ocasionà una obra de la qual 

 havia estat fundador, però ell no era intrigant i es resignà per a no provocar con- 

 flictes, portant el seu esperit altruista a l'extrem de fer donació a l'Ajuntament 

 del quantiós material científic que ell havia aportat a l'Escola, amb la condició 

 expressa que mai l'Estat no se'n pogués incorporar. 



Des de l'any 1918, en què va prendre aquestes resolucions, observant que les 

 pròpies forces minvaven i s'anaven esgotant, pressentí, sens dubte, que s'acostava 

 l'hora en què no podria continuar la seva obra capital, o sigui la Flora de Cata- 

 lunya, i, fent un esforç, enllestí els treballs, preparant-se per al fatal trànsit, que 

 no veia Ihmyà, de la manera que ho fan els creients, amb la deguda resignació 

 cristiana. 



Una paràlisi general anà progressivament immovilitzant els seus membres 

 inferiors primer, els braços després, i per fi la paraula, restant-li tan sols, per a 

 major turment, clara intel•ligència. Jo vaig visitar-lo quinze dies abans de morir, 

 i només la seva atraient mirada i un lleuger somrís foren la resposta a les meves 

 carinyoses expressions d'afecte i suggestions de falagueres esperances. Morí el 19 de 

 novembre per complicació d'un atac gripal que acabà amb el seu llarg martiri, 

 suavitzat, sens dubte, per la tranquil•litat i gaudi que ha de donar l'haver portat 

 una vida de treballs pel bé dels altres i enaltiment de la pàtria, i demés — i en això 

 tingué merescuda sort — la tendra cura de la seva muller, convertida en els últims 

 anys en una veritable Germaneta de la Caritat. 



Josep M.^ Bofill. 



