FLORA DE CATALUNYA 



Escrofulariàcies. 



G. 544. -Rhinanthus. 



xents cap a l'àpex; calze glabre, reticiilat, amplament ovat, de dents curtes, 

 agudes, esteses; la corol•la de 15-25 mm, acrescent, de tuh un poc corbat, amb 

 el llavi inferior aproximat al superior, dents terminals del casc sortides, còni- 

 ques, violades, estil violat, exert, càpsula més llarga que ampla, llavors de ca- 

 res rugoses. Planta molt polimorfa. 



Geografia. - Prats i llocs herbosos de la zona superior i part de la mitjana: Urgell, a Ics 

 vores del Segre; Berga, Ribes, Olot. = Mare de Déu del Monti La Molina, Les Preses, Ma- 

 llol, Ciuret, Freixenet, Rocabruna (Vay.), Girona (Bub.), tota la Vall d'Aran (Llen.l), Tre- 

 dòs (Timb.), Salardú, Ruda (C, et S.)- — Alaig-Ag. 



2,019. — R. niínor Ehrh. 

 phus parviflorus Wallr. 



Alectorolo- 



(per tenir les flors petites, comparat amb el 

 precedent ) 



Sinonímia. --'Fws^Wa.à.ts, fonullades, asca- 

 Uades; cast., cresta de gallo, gallocresta, ma- 

 tatrigo "^ 



Es diferencia de 1" espècie anterior per les 

 bràctees rombo-triangulars, de dents infe- 

 ^• '"'"°'' riors més llargues que les superiors, per les 



flors més petites (10-15 mm), pel calze de 

 dents connivents, pel tub de la corol•la recte, incitis, pel llavi inferior separat del 

 superior, per la gorja oberta, amb les dents terminals del casc molt curtes, 

 ordinàriament grogues o blanquinoses , per la càpsula tan ampla com llarga, 

 amb les llavors alades, de cares llises. 



Geografia. — Prais i pastures humides; baixa més que l'anterior: Vallès, Bages, Vic, La 

 Cerdanya, Montseny, S. Hilari, Monisoliu, Guilleries. = Empordà, Fortià, Olot, de S. Cos- 

 me a Batet (Vay.); Vall d'Aran (Isern!), Pontau, Canejan, Les, Bossòst, Viella, etc. (Llen.), 

 Tredòs (Timb.). — Maig-Juny. 



(i) Deixem 1j grafia d'aquests noms vulgars tal com figura en el manuscrit Je Cadevall, que no fa ací altra cosa 

 que copiar a Costa, pel que toca als catalans. «Fonullades» podria ísser esmenat i dir afonollades», per bé que res fa 

 pensar en el fonoll; «ascalladesi» ha d'ésser, amb la major probabilitat d'encert, «esquellades», perquè el Rhiiianfhus, 

 un cop sec, als prats muntanyencs, sembla que [-orti esquelletes a l'extrem de la tija' que són els calzes vesiculosos 

 persistents. (F, Q..). 



281 



