P. U B:L LC.AC E'ONS UD El EN S UE EU DB DE CL NC ES 
Gènere 617. — HIPPÓPHAE L. 
(Algú ha volgut identificar l'hHippophae de Dioscòrides amb l'espècie seguent. Hom 
deriva el mot de trroç, cavall, g4e , jo mato, con si diguéssim matacavall.) 
Plantes dioiqués, de flors verdoses, les masculines en amerts curts, laterals, 
a l'axil'la de les escames, les femenines axil'lars, solitàries, breument peciola- 
des, perigoni de dues divisions, bífid o bisecte, drupa subglobulosa, d'un groc 
ataronjat, de la grandària d'un pèsol, àcida. Arbustos de 2-3 m, espinosos, de 
branques obertes, d'un bru fosc, densament fulloses, fulles lanceolato-linears, 
subsèssils, uninerves, d'un verd fosc per sobre, d'un blanc argentat, amb 
petites escames brunes, per sota. 
2,355. — H. rhamnoídes L. 
(perquè té uma relivança amb els Rhamnus, és 
la Rhamnoides florifera, salicis folio, de Tourne- 
fort.) 
Sinonímia. — Arç groc, espí groc, cast., 
cambrón, espino falso o amarillo, /7., argousier. 
Geografia. — Amb tot i que Colmeiro indica aquesta 
planta als arenys de la zona inferior de Catalunya, 
Costa diu que solament l'ha vist al jardí botànic de 
la Universitat. El tenim d'Ejea de los Caballeros (Ara- 
gó), tramès per Conrad Pujol. Hom el cultiva com a 
planta d'ornament i també a les dunes, per tal de fixar l'arena. — Maig. 
H. rhamnoides 
106 
