PU BEL EFCA CIONS DIES 'UNSIMRIIOSE DE UCUCEINICIDESS 
Abietàcies. G. 831. - Pinus. 
Geografia. — Molt írequent i abundant, formant sovint boscos extensos, més o menys 
esclarissats per la intervenció humana, en la major part de la terra baixa calcària, fins 
a l'altitud de 800-1,000 m en exposicions meridionals, des del Montsià i Terra Alta fins 
al Montsec de Rúbies, Solsonès, Berguedà, Ripollès, etc. , menys frequent i més escàs 
a les comarques silícies, on sol ésser element subordinat de les pinedes de Pinus Pinea 
i de les suredes, com és ara a las faldes del Montseny, serralada litoral, la Selva, Costa 
Brava, etc. Falta a la plana de l'Urgell i del Segrià. — Fl., abril, maig , sem., autumne 
del segon any. 
3,098. — P. nigra Arnold -— P. Lari- 
cio Poir. 
(és la traducció del nom vulgar, pi negre, amb 
què sol ésser designat als Alps orientals, pino 
laricio és la designació vulgar italiana.) 
Sinontmia. — Pinassa , gargalla o pi gar- 
galla, al Pallars , pi cerrut, a les muntanyes 
de Prades, pi negral, als Ports de Tortosa , 
5 pi bord i pi melis, com a altres espècies , 
Pinus nigra cast., pino negral, /7., pin laricio, pin de Corse. 
am Arbre de gran talla i tronc gruixut, dret, 
de copa amplament cònica o -- aplatada en els arbres vells, fulles bastant 
llargues, de 10-18 cm, de gruix i rigidesa mitjans, flors masculines cilindrà- 
cies, llargues, de 25 mm, pinyes petites, de 4-8 X 3 cm, ovoido-còniques, agu- 
des, rogenques, lluents, patents, amb escudet de base subrombal, un poc 
convex, carenat transversalment i amb una apòfisi mucronada, pinyons petits, 
de 5-7 mm, amb l'ala 3-4 vegades més llarga que ells. 
var. Salemannit (Dun.) Asch. et Graebn. — Difereix del tipus per ésser 
de menor alçària, amb el tronc generalment tortuós i les rames joves de pela 
rogenca, per les fulles més curtes i més fines (d'1 mm de gruix o menys), 
menys rígides, i per les pinyes molt petites, de 4-5 cm. 
Geografia. — Forma extenses pinedes a les muntanyes calcàries de tot Catalunya 
entre 400-500 m, com a límit inferior a les obogues, i r,000-I,200 al solell, des dels Ports 
de Tortosa i Serra de Cardó, pet la Mola de Falset, Montsant, Serres de Prades, Monta- 
gut, Santa Coloma de Queralt, Vallfogona de Riucorb, Sant Guim, Castelltallat, Cas- 
tellfollit del Boix, Montserrat, Sant Ildorenç del Munt, Lluçanès, etc., fins a les muntanyes 
pre-pirenenques : Montsec de Rúbies , Boumort i vall del Flamisell (Gaussen), La Pobla 
de Segur i Collegats, Serra del Cadí, Solsonès, Berguedà, Ripollès, Alt Empordà, etc. 
Es rar i generalment isolat a les comarques silícies del NE de Catalunya : Montseny, etc. 
La dispersió de la var. Salemannii, i àdhuc la veritable posició sistemàtica de les altres 
formes catalanes, no poden ésser precisades encara d'una manera satisfactòria. Gaussen, 
que ha estudiat el problema al Pireneu, dóna com a localitats catalanes del pi de Salz- 
mannu la vall superior de la Muga, des de Terrades a Costoges , el vessant Nord del Cadí , 
les serres de Santa Fe, a Organyà, i del Boumort , i la Vall inferior del Flamisell. — Fl., 
maig, juny , sem., autumne del segon any. 
306 
tac la ma dia dus 
