102 



thamnion Iceuigaium , Lithophyllum incrustans, Ectocarpus luci- 

 fugus, Ectocarpus velutinus, Himanthalia lorea, Valonia ovalis 



og flere andre. 



k. DEN FMR0SKE HAVALGEFLORAS OPRINDELSE. 



Man kan sikkert med Kjellman (27, p. 58 — 77) og Reinke 

 (42, p. 96—99) gaa ud fra, at Nord-Atlanterhavets nuvaerende 

 Algeflora saavel paa europaeisk som amerikansk Side er op- 

 staaet ved en Blanding af atlantiske og arktiske Arter. Jeg skal 

 i Korthed anfore Hovedtraekkene i denne Opfattelse. 



Der har i Tertiaertiden uden Tvivl existeret en Landbro, der 

 fra europaeisk Side over Faeroerne og Island naaede til Ame- 

 rika; herved forklares den saerdeles störe Lighed mellem Alge- 

 floraerne paa begge Sider af Oceanet. Nord for Landbroen 

 fandtes i Ishavet en arktisk Flora, der har vaeret meget forskel- 

 lig fra den, der voxede Syd for Landbroen. Denne gamle, ark- 

 tiske Algeflora har, som Kjellman fremhaever, haft sin Udvik- 

 ling i selve Ishavet, og den har vaeret meget rig paa endemiske 

 Arter. Men efter at Landbroen var hieven gennembrudt, hvad 

 der rimeligvis er sket i den senere Tertiaertid, begyndte en 

 Sammenblanding af Arterne i de to tidligere adskilte Floraom- 

 raader, og denne Artsudvexling fortsattes til Glacialperioden. 

 Under denne. da Ishavet og det nordlige Atlanterhav helt daek- 

 kedes af uhyre Ismasser, blev Algefloraen her tvungen til at 

 vandre Syd paa, saaledes at der formodentlig helt nede ved det 

 sydlige Englands og Nord-Frankrigs Kyster fandtes en arktisk 

 Flora. Paa sin Yej mod Syd traf imidlertid den fremrykkende 

 arktiske Flora sammen med Resterne af den atlantiske; en Del 

 af denne Floras Restanddele maa naturligvis formodes at vaere 

 hieven draebt eller at vaere flygtet forud til endnu sydligere 

 Egne, men en Del udholdt Klimaforandringen og indblandedes 

 i den Nord fra kommende, arktiske Flora. 



Da Isen efter Glacialperioden atter gik tilbage, rykkede den 

 nu af to Floraomraader sammenblandede Algeflora atter mod 

 Nord, dog saaledes at enkelte arktiske Former, som formaaede 

 at udholde den hojere Temperatur, forblev voxende endog ved 

 Frankrigs og Englands Kyster, medens andre atter trak sig til- 

 bage til det egentlige Ishavs Regioner; omvendt fulgte adskillige 



