75 
phenia-Årterne, kun udkræver den i Reglen en omhyggeligere Belysning 0. desl. for 
at blive kjendelig; og hvad de kortere eller længere Stilke angaaer, vil det for- 
mentlig være klart, at en langstilket Art paa et tidligere Stadium maa have været 
kortstilket, ligesom omvendt Iagttagelsen viser, at de kortstilkede Former efter- 
haanden voxe ud til langstilkede; det kan altsaa ikke gaae an, at adskille Arter, 
endsige Slægter, efter et saadant Aldersforhold, og Følgen har ogsaa været den, at 
een og samme Årt er bleven opført som to eller flere, under begge Slægter. Slægten 
Rhipidophora bortfalder saaledes, og muligviis høre Arterne af Licmophora lige- 
ledes ind under Podosphenia; da jeg ikke har seet Exemplarer af denne sidste Slægt, 
kan jeg imidlertid kun udtale det som en Formodning. i; 
Podospheniacellens Sammensætning har hidtil tildeels været misforstaaet. 
Kitzing henstillede dem!) med en naturlig Takt til sine ,,Diatomeæ vittatæf, uden 
dog nærmere et begrunde denne Sammenstilling. Smith imødegaaer denne Anord- 
ning?) og søger at paavise, at Kutzings ,vittæ” ikke her som andetsteds ere Dia- 
phragmer (annuli Smith), men kun hidrøre derfra, at Skallerne ere ombøiede og frem- 
springende paa Inderfladen langs Sømmene. Denne Indbøining finder ganske vist Sted, 
men Smith har overseet, at den indbøiede Deel ikke hører til Skallen, og at den 
er et særskilt, fra Bindehinden udspringende Parti, altsaa danner et selvstændigt 
Diaphragma af selvsamme Beskaffenhed som dem vi kjende hos de egentlige Stria- 
teller, Nåar man undersøger en Podospheniacelle kort efter at Delingen er 
fuldenåt, finder man følgende Partier paa den: To Skaller (Fig. XXII, 6, c 
og c, sml. Fig. XXIII, 2, Cellen tilvenstre), der fra Hovedfladen have et ægdannet 
Omrids (XXIII, 22—27), fra Sidefladen ere uregelmæssigt kiledannede og meget smalt 
tilløbende nedefter (XXIII, 10 og 12); Skallerne ere forenede ved en vel udviklet Bind e- 
hinde (XXIII, 2, m), der i og for sig har en kiledannet Form; Sømmene (XXIII, 
5, S og s), hvor Skallerne og Bindehinden støde sammen, ere, naar Cellerne ere 
hele, temmelig utydelige og have derfor hidtil været overseete eller ialfald ikke 
erkjendte som saadanne; Smith gjengiver vel i sine Figurer af de herhenhørende 
Årter Sømlinien paa det rigtige Sted, men omtaler ikke deres Betydning i Texten, 
og antager, som anført, Diaphragmerne for Sømme. Endelig findes to Diaphrag- 
mer (XXIII, 6, hog hb), der i udvoxet Tilstand hver danner en lukket Ring (XXII, 
16, h.a), som hos de forskjellige Arter er mere eller mindre udfyldt af en Kisel- 
plade (XXII, 16, y), enten fra begge Ender af eller, som Tilfældet er hos den 
fremstillede Art, kun fra den bredere Ende. Betragter man en heel Celle fra 
Hovedfladen (XXIII, 22—27) seer man Randene af disse udfyldende Kiselplader 
skinne igjennem, og da Kiselpladerne i Reglen ere paa forskjellige Udviklingstrin 
og derfor ikke dække hverandre nøiagtigt, iagttager man i Reglen saa mange Kon- 
turlinier som Cellen har Diaphragmer. Seet fra Sidefladen viser Diaphragmet sig som 
en hos de forskjellige Arter paa forskjellig Maade bøiet Linie, der er af ulige Tyk- 
kelse (XXIII, 1—5 og 15—316 h.b) og altid frembyder et (eller to) stærkt iøjnefaldende, 
') Kieselschal. Bacill. p. 120. — Systema Algar, p. 110. 
2) OYROPS= vol” 2..p.-82: 
