3 
gerende) (Fig. I. 1. n—n); endelig er Grundfladen (planum basilare; bet. 
ved a”,) det Plan, der tænkes lagt gjennem hver af Sømmeue, og hvis Form altsaa 
bedst sees, naar man undersøger en enkelt, fra Bindehinden løsreven Skal. Vender 
Grundfladen mod Iagttageren. seer man altsaa ind i Huulheden af Skallen og 
faaer tillige Hovedfladen at see fra Indersiden. 
For alle de forskjellige ovennævnte Udtryk hår man i Reglen Anvendelse, 
naar man skal udkaste en tilfredsstillende Beskrivelse af en Diatomeecelle. Imid- 
lertid følger det af Formernes Mangfoldighed, åt et og andet Udtryk for nogle 
Årters Vedkommende kommer til at betegne det Samme som et andet, idet de 
Begreber, de skulle udtrykke, i det specielle Tilfælde falde sammen, og nogle af 
Udtrykkene blive saaledes af og til overflødige, Hos Arterne af Familien Melosireæ 
f. Ex. er Hovedfladens Omrids cirkelrundt, hvoraf følger, at der ingen særlig Længde- 
axe eller Tværaxe findes, eller med andre Ord, at disse Åxer ingen Betydning have 
for Beskrivelsen af disse Former, ligesom den samme Hovedfladens Form ogsaa 
foranlediger, at der ingen Forskjel bliver mellem Sidefladen og Tværsnittet. Hos 
Former som Triceratium og Trinacria, hvis Hovedflade har et regelmæssigt trekantet 
Omrids, kan der lægges tre Axer af samme Værdi gjennem Hovedfladens Midtpunkt, 
saa at Forskjellen mellem Længde- og Tveraxe ligeledes i saa Tilfælde bortfalder. 
Hos de fleste, navnlig de mindre, Arter af Diatomeer vil der endvidere ikke være 
nogen synlig Forskjel i Formen af Hovedfladens og Grundfladens Omrids, og der er 
derfor ikke skjelnet imellem disse Flader i Beskrivelsen; hos endeel større Arter 
(Hemiauliderne) afgiver Grundfladens Form i Forhold til Hovedfladen derimod gode 
Årtskarakterer; 0. s. fr. 
Medens man hos alle Arter af Diatomeer gjenfinder de ovennævnte tre 
Hovedstykker ") (Skallerne og Bindehinden), finder man hos nogle Former /Stria- 
tellerne) tillige flere eiendommelige Dele og altsaa en mere sammensat Bygning. 
De nævnte Arter udmærke sig nemlig derved, at der paa den indvendige Side af 
Bindehinden er anbragt et forskjelligt Antal mere eller mindre dybt indspringende 
Lister eller Ringe, der væsentligt ere parallele med Grundfladen, og hvis Lumen 
ere mere eller mindre dybt udfyldt af en tyndere Plade, saa at altsaa Cellen 
derved deles i et større eller mindre Antal ufuldstændige Rum. Disse indre Skille- 
vægge, der først i nyere Tid ere blevne opfattede paa den rette Maade, medens de 
af de fleste Forfattere tidligere ganske bleve misforstaaede, kalder jeg Diaphragmer 
(,septa”, ,annulif, ,frustules annulate”" Smith); fra Hovedfladen vise de sig som 
aabne eller lukkede Ringe omtrent af samme Omrids som Grundfladen; fra Side- 
fladen tage de sig oftest ud som stærke Ribber. Deres Form, Stilling o. s. v. er 
af stor Vigtighed for Slægts- og Artsbestemmelsen. 
I det Foregaaende har Diatomeecellen nærmest været Gjenstand for en 
morphologisk Betragtning, hvis man kan anvende dette Udtryk påa såa simpelt 
1) Kitzing fremhæver mærkeligt nok (Kieselsch. Bacill. p. 21) at en fuldstændig 
Diatomeecelle sammensættes af 4 Stykker. Rimeligviis har han antaget Binde- 
hinden for at være sammensat af 2 Partier, medens den i Virkeligheden er en 
lukket Ring. 
