66 



A hínkr elterjedése. 



hegy környezi, tehát a szél jobban járhatja, s én itt valóban nagyoblj hullámzást 

 és hullámcsapásokat éreztem, mint az északi part öbleiben. Siófok és Földvár für- 

 dőjének ezt a hullámverését dicsérik Füred ellenében. Ebben a mozgalmasaVjb víz- 

 ben tehát a hínár se szaporodhatik és gyarapodhatik oly békességben, mint a bakonyi 

 oldalon. A hatalmasabb hullámcsapás a hínár életének Ínyére nem lehet, mert a 

 folytonos rángatás következtében a hínár szára vagy összeszakadozik, vagy a vízből 

 kiemelkedő virágzata a vízbe visszarántódik, s ez a termékenyülésnek vagy a gyümölcs- 

 érésnek a gátja. Sőt a víznek folytonos csapkodása a csírázást valamint a szár 

 további növekedését is háborgatja, vagy végképen megsemmisíti így tehát lehet- 

 séges, hogy a hínár a siófoki meg a somogyi partról, ha még valaha ott sok lett 

 volna is, életmódjában korlátoztatván, lassanként elpusztult, vagy a felsőbb öblökbe, 

 biztosabb menedékhelyre húzódott vissza. 



A déli partnak csapkodó vizében alig van valami kisebb fajta hínár is; leg- 

 inkább a bakonyi parton kiszaggatott vagy kivagdalt hínárdarab hányódik össze. 

 Ez itt a vízben ritkán gyökeresedik meg vagy a huUámcsapkodásban nem boldogul, 

 fel nem nőhet. Gyakran a hullám a part nedves iszapjára veti s ott tönkre megy. 

 A déli part sekélyebb vize szélében Fonyódnál, Bogláron és Siófok mólójánál 

 (1891) a süUöhínárnak néhány szálát láttam. Ez a mólón kétségtelenül újabb tele- 

 pedés, ezen kívül régibb lehet. 



A mióta különben a déli parton kikötőt építenek, a víz legalább a kikötőnek 

 szögletében zavartalanabb és a hínár életére nézve kedvezőbb. Valóban 1893-ban 

 a hajó Boglárra mind a kettőt áthozta s azóta, mint az 1897. év szept. 1-én is 

 láttam, a mólónak kivált a nyugati oldalán, a kisebb vízben, gyökeresen tunyál- 

 kodik ; a keleti oldalán inkább kitépett és odasodort darabjait láttam. Ilyen csen- 

 desebb öbölben a hínár majdan még jobban is gyarapodik, a mi nem csoda, ha 

 tunyálkodására a kellő helyet megteremtik, de a déli part nagyobb elhínárosodására 

 gondolni egyhamar még nem lehet. 



Hogy a hínár mennyire kerüli a somogyi mozgalmasabb-vizü partot, a hol 

 a hullámcsapkodás békés életfolyásában gátolja, érdekes példája, hogv a szántódi 

 révben fenéken gyökerező hínár nincs. Jó messzire be kell sajkázni Tihany felé 

 a Balatonba, egészen arra a határra, a hol a hajók útját a vörösre léstett pilótafák 

 jelzik, míg körülbelül két méter mélységű vízben a MyriophyUum spicaíiim-ra. 

 bukkanunk. Ez itt egymaga bujálkodik, még pedig oly bőven, hogy a pilótafák 

 mentén a hosszú hínárcsoport már meglehetős távolságból piroslik. Csak mikor a 

 hajó járásán átkelve a tihanyi révhez közeledünk, tűnik elő a süllőhínárral vegyest 

 a Potamogeton perfoliatus is, s itt a védelmezettebb helyen jobban bujálkodhatik. 



Hogy a vízcsapás, vízverés vagy a hullámverés a hínárnak alkalmatlan s vele 

 egész játékot üz, hajóról nézni egész szórakoztató. így midőn pl. Almádiból Balaton- 

 Füredre hajózunk, a hínár a hajótól mintegy 3 — 5 méter távolságban lassan a 

 a vízben lesüllyed, s így tűnik el sorra mind a hajó mentén a szemünk elől. Hogy 

 ezután a hínár mennyi időre s miként kerül ismét a víz színére, a hajó tovább 

 haladván, figyelemmel nem kísérhettem. A felkavart víz lecsendesüléséig és elsimu- 

 lásáig mindenesetre lent marad, erre hamar ismét felmerül. A hajó mentén való 

 lemerülés oka az, hogy a hajó a Balaton vizét széthasítván, a félre szorított víz a 

 hínár hosszú és vékony szárát megcsapja, eredeti helyéről oldalvást távolabbra 

 taszítja, mire a félretaszított szár a hínárnak a víz tükrén levő részét is magával a 

 vízbe rántja, azaz kénytelen lemerülni a vízben. A vízen úszó, leszakított s a föld- 



