16 



A földbeli szár, ta,raczk, vízi szár. 



dogul, pl. a Scirpus Tabernaemontani meg a Sc. maritimus nevíí káka vagy a béka- 

 buzogány, a nád, sás, surlófü, a menta stb. A taraczk meg az inda között csak az 

 a különbség, hogy a taraczk a földben vagy a sárban, az inda a vízben vagy a 

 levegőben terjed, tehát leveles. 



A Scirpus maritimus taraczkja helyenként gumó módjára földagad s tartalék- 

 táplálék gyűlik össze benne, hogy ennek árán a tavaszi kihajtás megindulhasson. 

 A békabuzogánynak némelyik rügye dagad meg erre a czélra (v. ö. 31. ábra A, C). 



A taraczk tulajdonképen vékonyabb, soványabb, jobban szétágazó és terjesz- 

 kedő tőke (rhizoma). Masszívabb, ágatlan vagy kevésbbé ágas, bőséges táplálék- 

 gyűjtő tőkéje több vízi növénynek van (tündérrózsa, habrózsa, sárga liliom, kálmos, 

 gyékény, virágos káka). A Stachys palustris-é meg az eltéréseié gumóforma dara- 

 bokra tagolódik s mindegyikből egy-egy növény lesz. A töke gumóvá is törpül 

 [Alisma Plantago, nyilfü) s a növénye őszszel egész eddig elpusztul, csak a gumó 

 a megújító rügyével telel ki. A vízi gumó tehát egészen táplálékgyííjtőv'^é alakul. 

 Ez az, a mit az Alföldön böngyó'lé-nék vagy böndő-nek neveznek s lisztjével az 

 ősnép táplálkozott. A tőke, valamint a taraczk is, a növénynek sok esztendei fön- 

 maradást és tetemes elterjedést biztosít. 



A tó fenekén, a be nem fagyott vízben s a fenék földjében a tőke meg a 

 taraczk kitelel, azért a mély víznek földben gyökeredző növényei rendesen több- 

 nyáréltűek. A mélyebb vízbe be nem ereszkedő, tehát elfagyó vízi növény inkább 

 egynyáréltü, mint a Naias minor, a békalencse, a sul3^om, a Salvinia, Chara ; de 

 a súlyom egynyáréltüségében Schmidt kételkedik,^ 



Hagymája és gumója csak kevés sárbeli virágnak van, pl. a tőzegviollának, az 

 Orchis palustris- és O. 7/wrio-na.k, 



3. A vízi fű szára. 



A vízi fü szára vékony, de arra elég erős, hogy a víznek mérsékelt mozgása 

 ne árthasson neki. Belsejében légcsatornák (lásd az 1. ábrát) vagy nagyobb héza- 

 gok vannak, vagy még a felsőbb czikkjei föl is fúvódnak (süllőhínár). Ezért a súlya 

 tetemesen csökkenvén, a különben hajlékony gyenge szár a vízmélységen keresztül 

 fölmerülhet és függélyes helyzetben marad, a mi a szárazföldön, a levegőben lehe- 

 tetlen volna. Ilyen szervezkedés, kivált a súlyom, a levél nyelének felfúvódása nél- 

 kül (lásd a 2. ábrát) nem birná a később ránehezedő termés súlyát eltartani. — 

 A szárnak sejthézagaiból meg a légcsatornáiból a szükséges levegő a környező 

 belső sejtekbe is bejuthat. 



Az igazi vízi fű tehát általában gyengébb-szervezetü, mint a szárazföldi ; vízi 

 fa és cserje nincs, sőt a víziek edénynyalábja is gyenge-rostú, fasejtje nincs vagy 

 csak csekély, sőt az edénynyaláb ismétlődve nemcsak azért nem vastagszik, mert, 

 mint javarészben egyszikűeknek, zárt, azaz nem osztódó, vagyis meg nem újuló 

 nyalábjok van, hanem a száruk nem a tartós vastagodásra, ellenkezőleg a fiatalabb 

 végén folytonos megújulásra, túlsó végén pedig ellialásra van rendelve. A két- 

 szikűek fűnemfí szárában az edénynyaláb, illetőleg a faelevenje (cambitim) szintén 

 nem vastagít, tehát a víziek meg a szárazföldi fűnemek között megvan e tekintet- 



Fl. Bocm. III, 1794, 86. old. 



