A vJzi gyökér, földbeli szár. 



15 



szabadgyökerű füvek különös Hgyclmet érdemelnek, a vízben szabadon lebegnek 

 s magukat a földnek vonzó erejétől (gcoiropismus) függetleníteni bírják. A Balaton- 

 nak azonban többnyire a nádas partmellékén húzódnak meg, a nyílt és mélyebb 

 vízbe nem hatnak. Legtökéletlenebbjök a hazánkban ismeretlen Wolffia arrhiza L. 

 (sub Lemna arrhiza, gyökértelen békalencse), de a mi gyökeres békalencséink is 

 a virágzó növények legtökéletlenebbjei. 



A vízi növény a szükséges táplálékot a vízbó'l átszivárgás útján vévén föl, 

 hatalmas gyökérzete nincs. A minő van, csak a földbe kapaszkodik vele, vagy a 

 vízi fü a taraczkját, azaz földbeli indáját (hínár) vagy a szára alsó részét erősíti 

 (Chara, Naias) a földhöz s a szárnak kellő helyzetet biztosít a napfényhez. A vízi 

 gyökér a szár alsóbb csomóiból eredő vékonyka, hosszú, ágatlan adventiv képlet. 

 A balatoni két hínár szárának felsőbb csomóiból ilyen gyökérszál nyáron ered. 



Az igazi lemerült vízi fűnek soha sincs oly ágas-bogas gyökere, mmt a száraz- 

 földinek, sőt a gyökhaja is satnyás vagy nincs. 



Annál csodálatosabb azonban a még vízben gyökeredző, de már inkább a 

 parti vegetatióhoz számított erősebb és rostosszárú s nagyobbrészt a levegőbe 

 emelkedő fű, pázsit és más kóró gazdag és sűrű gyökérzete. 



A föld vonzó ereje ezekre a növényekre a vízen át, úgy látszik, jobban hat, 

 mint a földön keresztül. Következtetni lehet ezt a dús gyökerekből, a mely e növé- 

 nyeknek szokottabb, de szokatlan helyéről is a vízben eredni szokott. Egy vízparti 

 növény gyökérzete mindig sűrűbb és bujább-növésü, mint a szárazföldi testvéréé. 

 Csak azt csodálom, hogy a Balaton mellékén azzal nem találkoztam, a mivel a 

 békés- és biharmegyei Sárréten. Itt az áradásos időben gyakran lehetett látni fa- 

 tuskót, a melyről a hosszú fehérlő adventiv gyökérzet úgy csüngött, mint a hosszú 

 ősz hajzat az aggastyán fejéről. Az élő fűzfák dereka Gyomán, a Körös partján, 

 1879. év nyarán mintha fehér gyapjúval lett volna borítva attól az adventiv gyö- 

 kerek sokaságától, a mely a megelőző s egész a fűzfák koronájáig érő árvízben a 

 fa derekából nőtt ki. De a Balaton széléből kiszedett nád, menta, fodorsás, farkas- 

 nyilfű, Sium latifol'mvi, Lycopus, Phellandrium, Stachys palustris, Scutellaria galc- 

 riciilata, Ranunculus lingua, Epilobium stb. is ilyen nagy és sűrű gyökérbojtot visel, 

 a Salviniá-WTÚ^ meg a süUőhinárnak pedig a levele gyökérzet módjára liasadozik szét. 



E parti füveknek szívós, dús gyökérzetén kívül tartós rostjuk (edénynyalábjok) 

 is nevezetes, ez tőzegképződés anyaga. 



2. A földbeli szár, taraczk. 



A közönséges szemlélő könnyen gondolhatná, hogy a hínárnak egész 2 5 méter 

 hosszú szára csakis a vízben lebeg, talán gyökere sincs. Valósággal a hínár a tó 

 fenekén gyökeresedik s itt a földben még csaknem akkora hosszú szára terjesz- 

 kedik szét, a minő a fenékről a víz színére fölnövekedik. A hínárnak a fenék föld- 

 jében szétterjedő földbeli szára taraczk (stolo subterraneus J nevet visel. Ez a taraczk 

 a vízi füvet a talajban jól megerősíti s több bütyökjéből a víz színéig érő szárat 

 bocsát. A taraczk biológiailag a vízi növénynek nemcsak hatalmas lekapcsolója a 

 fenékhez, de szaporítója, illetőleg mcgújítója is, mert oldalhajtásaiból a taraczk 

 minden irányban szétterjeszkedik s az anyataraczk elvesztével minden oldalhajtás 

 önállóságra jut, külön növény lesz. A vízi füvek közül sok ilyen taraczkkal bol- 



