Parti növény alakulása, víziből biológiai alapon. 



105 



A Veronicá-nak tetöfüzéres Pseudo-Lysimachium csoportjában megint vannak víz- 

 mellékiek, melyek tetözö virágfürtjökkel a Mcntha spicata-xxTsk. felelnek meg ( Vero- 

 nica marit ima, V. glabra, F. elatior). 



A vízmelléki füvek termetének kifejlődésében tehát, a mint látjuk, ugyanaz az 

 egységes alapterv uralkodik, de más-más nyilatkozata van, kiváltképen az eltérőbb 

 génuszok között. A rokon családok génusza és faja ugyanannak az östypusnak 

 más-más nyilatkozata, szétágazása, más-más korbeli megjelenése és továbbfejlődése. 

 Néhol az alapterv kirívóbb, másutt rejtettebb. 



A Balaton s hazánk egyéb vizeinek a partján a vízbeliből szárazföldivé való 

 alakulás még több más világos példával is nyilatkozik. A megfejtésnek nehézsége 

 csak az, hogy a kezdet ismerete nélkül nem tudjuk, melyik az eredeti typus, vájjon 

 a vízi, avagy a szárazföldi virágzó növény volt-e az első földünkön, a melyből a 

 továbbfejlődés megindult. Nekem azonban palaeontologiai és növénysystematikai 

 alapon valószínűbbnek látszik, hogy előbb vízi virágzó fü volt, s belőle alakult a 

 szárazföldi; de meg kell engednem, hogy az idők s a természet változandósága során 

 szárazföldi fűből is válhatott vízbeli. A vízi növények közt van ma is a legtöké- 

 letlenebb virágzó, a békalencse, s a növényvilág legalacsonyabb foka, a moszat, 

 szintén vízi növény. 



A vízbeliből parti alakká változásnak még néhány jellemző példája szembe- 

 tűnő a Balaton mellékén. Egy része valóságos kéttermetű, kétlaktú vagy háromtér- 

 beli, a mely a földben gyökeresedve a vízhez is, a levegőhöz is czélszerűen tud 

 hozzásimulni, más része felemás, vagyis más a levele a vízben, más a szárazon ; 

 némelyik egyéb jellemző biológiai viselkedésével tűnik ki. Ezeknek nagyon csodá- 

 latos alkalmazkodó képességök van. 



Ilyen I. a Polygonum amphibium, vagyis kéttermetű göcsfű vagy keserütü, 

 mely ma is vízi és parti fü, az utóbbi alak gyakoribb és bővebben nő, a vízi 

 varietas fluitans lehet a megvénhedett és pusztulóban levő őstypus. 



A P. amphibmm életviszonyát már Linné kifejezte a következővel: «stupenda 

 metamorphosis plantae ex solo : in siccis erecta, scabra, tristis, in aquosis natans, 

 glabra et laeta» (bámulatos e növény átalakulása a talaj szerint: a szárazon egyenes, 

 érdes és szomorú [színre nézve homályos], vizes helyen úszik, szőrtelen és eleven- 

 színű).^ 



Linné typusa a var. terj-estre Leer.s (FI. Herbornensis, 1775. 99. old.); a víz- 

 parton merev-szárú, szőrös-érdes, a tövétől kezdve leveles, levele lándsás, jóval 

 keskenyebb, mint a vízi alaké, hosszan kihegyesedik, kurtanyelű, mind a két lapja 

 borzas, jó merev, úgy hogy a vízparti kardoslevelűekkel meglehetősen harmóniái 

 (26. old., a 28, ábra szárának a csúcsa [c) ide tartozik). 



A vízi testvére (var. fluitans L., FI. Suec, 1755., 129. old.; var. natans Moench) 

 pár lépésnyire tőle, a víz szinén nyújtózkodik, csak vagy öt levele van, a többi 

 tönkre ment, alsóbb czikkeiből gyökeret bocsát, levele hosszas, az alja szívformára 

 kimetszett, 2 — 3-szor szélesebb, mint a parti alaké, csúcsa felé kevésbbé hegyese- 

 dik, hosszú nyele van, mind a két lapja kopasz, mint a Nymphaea Lotus var. thcr- 

 malis-é., a színe sima, fénylő. Szára hosszasága a víz mélységétől függ, de mély 

 vízben nem nő, a Balatonnak csak a szélében lehet látni (28. ábra alsó, fekvő része). 



E két szélsőséget több eltérés köti össze, s pedig az apadó vízben, a vizes 



' FI. Suecica II. 1755., 129. old. 



