A Balatonmellék geológiája s talajának összefüggése a növényzettel. 



183 



Harmadik tag a Mezőföld a Zamárditól Kenéséig emelkedő, a Balaton kimarta 

 magas partfal, melynek alján a pontusi agyag és homok bukkan elö. 

 Negyedik tag a legfiatalabb harmadkori bazalt. 



Az ötödik régió Tihany félszigete, valamint a régi földvárakkal koronázott 

 boglári és fonyódi, részben bazaltanyagú hegy, mely úgyszólván a víz tükréből 

 emelkedik fel. Ez a Balaton szigetsége; nagyobb része pontusmelléki homok és agyag. 



E geológiai sorozat szerint a Balatonpart őskori növényzetét, kövület és kő- 

 másolat hián, megfelelő módon ismertetni nem lehet. De a növények palaeontolo- 

 giájával röviden áttekintjük azt a vegetatiót, a mely Európában, kivált a ma itt 

 élők rokonságából, abban az időben másutt a föld kérgét borította, hogy elgon- 

 dolhassuk, mi teremhetett volna akkorában a Balaton mellékén. 



A másodkor növényei, a minők a Balaton mellékén ma is élnek, a páfrá- 

 nyok, csaknem mai-nagyságú surlófüvek, fenyőfélék és tiszafafélék, néhány egy- 

 szikű fű és húsos gomba. A víz partját ekkor már buzogányosok, hínárfélék, sásfélék, 

 s a fedő nád környezte. A kréta korszakában az első kétszikű lombos fák tűnnek 

 elö: ösdiófa, ősjuhar (Juglandites, Acerites)^ öségerfa ( A /míes ), ösgyertyání^a f C arpi- 

 nites), fűzbokrokkal. Nem állítom, hogy ez mind kétségtelenül egyenes őse a 

 Balatonmellék mai vegetatiójának, de ilyen nőhetett itt is a hegyen. Minő régi 

 némely növényünk, szintén ebből ítélhetjük meg. Nem nagyszámú surlófüvünk és 

 páfrányunk e kor növényzetének törpesége, a Bakony tiszafája pedig ez időnek 

 ősi maradványa. 



A harmadkorszakban a kétszikű lombos fák a kriptogamákkal meg a cycadeák- 

 kal szálnak versenyre, s a növényzet egészen a maihoz hasonlóvá kezd alakulni, 

 tehát a mai növényzetnek mintegy itt kezdődik az őstypusa. Ismeretes már a 

 diófa, hársfa, bükk, gyertyánfa, nyírfa, égerfa, tölgy, szilfa, nyárfa, fűzfa, mogyorófa, 

 juhar, korállszil (Celiis), komlóbükk (Ostrya), a borostyán, Lonicera, a Viburnum, 

 iszalag, sok hüvelyes és fészkes, a kecskerágó- és kutyafafélék, almaféle (naspolya), 

 P}'unus. sőt a Potamogeton, Vallisneria, tündérrózsa, nádféle pázsitkórók (nád, 

 gyékény, Cyperacea), Iris, s a gyarapodó pázsitok rétté kezdenek tömörülni. Az 

 akkorbeli szőUötö a maitól alig különböző. 



A negyedkorban vagyis a diluvium idejében a növényzet a mai felé tovább 

 alakul és tovább tagozódik. A keresztes és sima fenyő (Abies abies et A. picea) 

 a répafenyő, tiszafa, mogyorófa, a fehér nyírfa, hegyi juharfa, gyertyánfa, szilfa, 

 hársfa, fűzfa, lombváltó tölgyek, varjútövis, nád, habrózsa és tündérrózsa, s a gím- 

 nyelv [Scolopeiidritwi) tenyészése a mostani klímára enged következtetni. A be- 

 következő jégáromlás azonban a növényzetet nagyon megrongálta, délrébb vonulni 

 kényszerítette, de az előbbi egyneműséget is jobban megzavarta, s a flóratag kelet- 

 kezését is előmozdította. 



Ha a Balatonmellék őskori flóráját palaeontologiai alapon nem ismerjük is, 

 mégis annyi világos, hogy korszakonként és a hegyek sziklái minőségével együtt 

 alakult meg, azért időnként az Os-Balatonmellék flórájában is tetemes változás és 

 különbség állott be, de az egyes kor és sziklanem növényzete a másikétól meg- 

 lehetős elzárkódzott maradt. 



Mielőtt a diluviális Balaton keletkezett, nemcsak Alföldünk s a mai Balaton 

 helyén levő egykori pontusi tenger növényzete pusztult el teljesen és temetödött 

 be a hegyről lesodort földbe, hanem az ösparton és szigeten is számtalan növénygene- 

 . ratió semmisült meg, az is, melynek az egykor élő kecskeköröm (Congeria-kagyló) 



