A keleti, magyarföldi vagyis pusztai vegetatió. 



239 



XLIII. FEJEZET. 



A KELETI, MAGYARFÖLDI VAGYIS PUSZTAI VEGETATIÓ. 



Valamely országnak egész sereg vezérnövénye másfelé is terjed, dc elterjedé- 

 sének középpontja mégis ama nagyobb terület, pl. hazánk marad. Országunk e 

 tekintetben nevezetes kapocs Európa keleti és nyugati flórája közt. Az elöszámí- 

 tandók közül számos pusztai növényünk terjed északnyugatnak; de hazánkból dél- 

 kelet felé még messzebbre terjcszkedhetik. Ezek a keleti polgárok, javarészint 

 magyarföldi növények, s az endemikussal együtt idevaló polgáraink s flóránk dísze. 



A pusztainak nevezett vegetatió hazánkban kiváltképen a száraz homokpusztán 

 meg a szomszéd veróTényes, erdó'tlen lejtön és dombon, ezen kívül az európai 

 Oroszország délkeleti füves fátlan mezein, steppéin terem. 



Ez a n()vényzet a Balatonnál sajátságosan nem a síkon terjed, hanem a hegy- 

 ség erdötlen déli füves lejtőin, a völgyekben, kivált a pontusi földrétegen, a med- 

 dig a száraz kontinentális klíma terjed. Legtöbbfajú és legjellemzőbben nyilatkozik 

 Keszthely és Gyenes körül, továl)b délkelet felé ritkúl. A déli parton a nedvesebb 

 föld, a szántóvas, a Berek, a kisebbterjedelmü megfelelő föld stb. korlátozza. A 

 déli part homokja nem nagyon régi, a Rákossal keskenységénél fogva sem vetél- 

 kedhetik, nagy változatosság rajta nem keletkezett. 



A pusztai vegetatió, úgy látszik, biológiailag ellensége a fatenyészettel való 

 társulásnak, ezért válhatott a szabadságnak jelképévé. ^ Az erdő a hegyen felfelé 

 is. befelé is, átléphetetlen határt szab tovább terjedésének, a határon túl mindjárt 

 középeurópai közönséges erdei füvek kezdődnek, a keletiekkel való vegyülés nél- 

 kül. A hol azonban az erdőségben fehérlő kopár mészsziklák bukkanak ki, mint 

 Szent-Király-Szabadja Várhegyén és Apáczafarán, Arács Delelő-szikláján, Füred, 

 Dörgicse és Keszthely hegyein; ott a keleti és déli polgároknak, valamint a havasi erek- 

 lyéknek legszebb vegyülékét láthatjuk. A lejtőn lefelé ismét a szőUőtermelés kor- 

 látozza vagy irtotta ki a pusztai vegetatiót, a tó partján a talaj meg nem felelő neki. 



A legkiválóbb pusztai fü a meleg klímát kedveli, azért nálunk nyáron vagy 

 ősz felé virágzik, az újabban beköltözött is. Bár a Balaton mellékén tetemes száma 

 nő, mégis ma a keletiszinü vegetatió a bakonyi parton nincs oly erősre, állandóra 

 és tarkára szőve, a minőt a Duna-Tisza közén megszoktunk ; meglehetős megszag- 

 gatott és elszórt, összefüggő vegetatiószőnyeggé nem tud összezárkózni. Az árva- 

 lányhaj, az élesraosó (Pollinia), a vadzab (Bronius) csuhucsáté (Holoschoenus) a 

 Balatonmellék lejtőin is terem, de nem seregesen, mint Alföldünkön, hanem inkább 

 szálonként vagy kisebb csomónként, gazdagtagú szövetkezetet nem aikot. Az al- 

 földi futó homok királydinnyéje elég ritka (Siófok, Tihany), az ördögszekér-termetü 

 tátyolvirágot ( Gypsoplúla paniciilata), mely még Székes-Fehérvár határában gyakori, 

 csak Tördemicz vízmosásos helyén, a Hieracium echioidest Fonyódon, a Gypso- 

 phila a?-enaria-t, h'is arenaria-i (52. ábra) Gyenes völgyeiben láttam, sőt számos 

 keleti, vagy dunamelléki növénynek individuális száma sem bőséges, többjét (Iris 

 arcnaria, Sorbus semiincisa, S. perincisa, 49 — 50. ábra, Potcntilla Lócyai/a stb.) 

 bizony-bizony könnyen ki lehetne irtani. 



«Puszta, puszta, te vagy a szabadság képe». Petőfi. 



