A balatonmelléki erdők. 



273 



az Acer Negundo is, a cseresznyefa, almafa, körtefa, só't a nyírfa is elég ritka, a 

 Badacsony tetején néhány jókora barkafa (Salix caprea) nö. 



A Gyöngyös patak völgyében, Karmacs felé kisebb ritkás fenyves is van, 

 Pinus silvestris vagyis e vidék répafenyöje alkotja, de Piniis nigra is vegyül közéje. 

 Bizonyosan régi ültetés. Ezt a két fenyőt különben, mint hazánkban kivált Túl-a- 

 Dunán, tölgyerdöbe itt is belekeverik, de a partmelléktó'l inkább távolabb. Szig- 

 ligeten a koronafát, ^ is a tölgyesbe ültetik. Gyorsabban nö, mint más erdei fa, 

 azért hamarabb hasznát vehetik. 



Az erdő' használata leginkább mint épületfa és tüzelő' értékesül, A bokorféle 

 cserfa cserhántásra alkalmas, a szömörczének cserző és festő anyaga jövedelmező. 

 Ellenben a cserző vagy zsíros gubacs ( Cynips calycis Burgsdf.), melyet Haberlandt 

 i. h. 18. old. jövedelmezőnek mond, nem nagy jövedelemmel kecsegtet, mert a 

 termelő' fája, a mocsárfa a part mellékén nagyra meg nem nő, keveset makkol, 

 tehát makkgubacsa is kevés. A Balaton mellékén a gubacs más vidékünkével szem- 

 ben [Szlavónia, az Alföldet környező községek: Aradvármegye, Nagyvárad, Miskolcz, 

 Nógrád- (a losonczi piacz), Baranya-, Somogy-, Bácsvm. stb.], a hol a mocsárfa 

 egész óriásra nő és töméntelen gubacsot termel, számba nem jöhet. A hol mégis 

 terem, a veszprémi tobakos^ (bőrfestő) a bőrt cserzi és festi (tobakgubacs) vele. 

 A Balatonmellék nem fából, hanem tökéről és kapamunkával pénzel és boldogúl. 



A déli fiatalabb parton számbavehető erdő nincs, csak fásítás vagy ligetrög- 

 tönzés és kis ákáczos, kivált az újabb fürdőhely körűi. Fonyód hegyét ritkás cserfa, 

 mannakörisfa, pelyhes tölgyfa, fodor juharfa borítja. Tihanynak nyugati partján van 

 kis tölgyerdő' (Szarkádi erdő). 



A leapadt parton erdő nem volt, ez a füves mező helye. Sőt hazánkban a 

 száraz part lejtőit is rendesen cserjék vagy keleti növények szövetkezése szokta 

 benépesíteni. A bortermő, ma tetemes részint kopáron heverő lejtőkön az eredeti 

 cserje-vegetatió vagyis felföldi értelemben berek alkotórésze most is könnyen föl- 

 ismerhető és összegezhető. A cserje-vegetatióban (cseplye, berek, fruiiccUim) több 

 az eredetiség meg a déli-vidéki, mint a fák között. Ilyen a Coronilla Emerus vagy 

 aranykorona, mely Túl-a-Dunán másutt is nő, a Balatonmellék hegyein elég gyakori 

 és csinos díszbokor-'' (253. old.). Nevezetes továbbá az Amelanchier, a szőUőterme- 

 lést követő Colutea arborcsccns, a szömörcze, a berkenyének két faja : a Sorbus 

 meridioiialis meg a bennszülött 6". semiincisa, a barkóczafa. 



A cserjevegetatió majd az erdő szélén és tisztásán, majd az erdő'tlen hegy- 

 lejtőkön szokott összeseregleni. Ilyen a sóskabokor, kökény, két faj kecskerágó, 

 melyet itt, lehet régibb és helyesebb nevén, kecskej-dgító-na\i neveznek, a varjútövis 

 (itt disznótüis, 56. ábra), a vörös gyűrű, boróka, fagyai, két galagonya, a bangitafa, 

 többfajú rózsabokor (bicskefa), a hólyagmogyoró, Lonicera Xy losteum , a farkashárs. 

 Feltűnő a száraz erdőkben a szeder hiánya, noha a R. discolor Kenése parti kert- 



' Közönségesen ákáczfa vagy ágácza. De ez, mint Touknefokt a Pseudoacacid-vi\ kife- 

 jezte, nem az igazi mézgatermö Acacia. Akác és ákácia (v. ö. Horác és Horácius) két külön fa 

 neve nem lehet (Emery: A növények élete, XIII. old.), hanem ha mégis az ákácz vagy agácza 

 nevet a Pseudoacacíá-rd. {Robinia L.) általánosítjuk, akkor az Acaczd-t máskép (pl. mézgafa) kell 

 neveznünk. Ekkor ez olyan példa, mint az ibolya (T'z'ö/a^ és violla (Cheiranthus), mé^yjVd, (A/thaea) 

 és papsajt (Malva). 



^ V. ö. Veszelszki a.: A növevény-plánták országából való erdei és mezei gyüjtem. 167. old. 

 ^ Természettudom. Közi. 1896. 44. old. 



18 



