Str. 69, Alex. 1088)5 vlasti, napásli (Kateř. 2, Alex. 141); věkem, 61ově- 

 kern (Kateř. 1, Alex. 141); biéše, leziéše (Kateř. 69, Alex. 150, 1071> ; 

 v čině, vině (Kaler. 70, Alex. 168) a j. 



V jiných básních rýmovaných z téhož věku, z ktere'ho jsou Alexander 

 a řečené legendy, aneb z věku jim blizke'ho, na př, v legendě o sv. Prokopu, 

 v kronice Boleslavské a v Přídavcích k ní, v Trislramu neb Tandariaši, ta- 

 kových podobností v jazyku a v rýmech není. 



K te'lo příbuznosti jmenovaných básní hledě, ukázal již důmyslný P. J. 

 Šafařík ke spolecne'mu jich pftvodu, dávaje zprávu o nově nalezených zlom- 

 cích legendy o 12 Apoštolích a Alexandra (v Cas. Mus. na r. 1847, str. 309), 

 v níž takto se o nich pronesl: „Uvážímli všecky okolnosti zdravě a bez 

 předpojatých domněnek, neváhám po opelovane'ra cteuí těchto památek vy- 

 znali se, že všechny ty básně a zlomky básní pod jménem legendy o 12 

 Apoštolích, Básní dějepravných a Alexandra posavade vydané, vidí se mi 

 plody jedné básnické školy (nercili jednoho mistra), jednoho věku, 

 stejného ducha a stejné techniky býti, a tudyž k jednomu většímu cyklu 

 stejnorodých básní náležeti." 



Skladatel Alexandra i legend řečených byl dle zdání našeho muž stavu 

 duchovního, jsa zběhlý v latině, z níž tylo veškeré básně vzdělal, znalý 

 písma svatého a horlitel pro víru křesfanskon, touže, aby pohanští Lilvané 

 Prusi a j. od model odslúpili a Krista se přichopili (Výbor, 166, v 7 — 17). 

 Zběhlost v literatuře klasické na jevo dal episodou z historie Trojanské o 

 Parisovi (Výbor, 137), kteréž v latinské básni Waltera Kastilionského není ; 

 obecnou pak vzdělanost a jasného ducha osvědčil jednak zamítáním hájek 

 a pověr, jednak a zvláště pěkným propověděním o šlechtě, dle Waltera řeče- 

 ného prouešcným: „najvětšié šlechta tu je, kdež smysl mravy okrašluje." 

 Umělli německy a užilli při práci své německého Alexandra, od souvěkého 

 Oldřicha z Eschenbachu vzdělaného, posud však nevydaného, aneb užilli star- 

 šího německého vzdělání též básně od Rudolfa z Emže, jiným zí^stavnjeme, 

 aby vyhledali. Tolik však jislo, že čeština v Alexandru naprosto žádných 

 fnámek němectví v sobě nechová, nebrž veskrz jest správná a přesná, vyjí- 

 majíc několik slov různých, na př. sturm, heim, šal (zvuk bibnóv) a p., 

 kteráž tehda v rytířstvu a v českém lidu městském dle podobnosti k pravdě 

 vůbec již průchod měla. — Z nevelmi laskavého narážení básníkova na stav 

 chlapský (Výbor, 1096), bylo by se lze domýšleli, že byl rodem zemanín. 

 Jakož toho času mnozí duchovní byli šlechtického rodu. 



