3t 



konečně má za to, že Aíexandreřs pochází z třetí čtvrtiny XIII. století, ledy 

 z doby krále Otakara íl. Hledíce k těmto rozdílným míněním, založeným 

 vesměs a jediné na obsahu básně samé, jsme v nesnázi, ke kterému bychom 

 se pridati měli, aniž vyjdeme z té pochybnosti, pokud nenabudeme nějakého 

 pomocného pravídka odjinud. Toto pravídko pak podávají nám zlomky 

 legend o Jidáši a o Pilátovi, nalezené r. 1829. Legendy tyto a 

 Alexander jsou totiž složeny od jednoho skladatele, a poněvadž legenda o 

 Jidáši sepsána jest na konci r, 1306 nebo r. 1307, jakž vychází z episody 

 na smrt krále Vácslava III. do ní vložené, tedy připadá sepsání Alexandra 

 do posledních let XIII. nebo do prvních let XIV. století. 



Že legendy řečené a Alexander složeny jsou od jednoho spisovatele, 

 o tom dojdeme jistoty, porovnajíce tyto básně bedlivě, co do věci i co do 

 formy. V Jidáši a v Alexandru jeví se totéž smýšlení vlastenecké v reflexích 

 k příběhfim českým, jehož v nižádné podobné básni z toho věku nenalézáme, 

 a ve všech 3 básních shledávají se některé zvláštnosti jazyka, jen těmto 

 skladbám vlastní, tatáž správnost veršft a užívání týchž rýmů jinde neoby- 

 čejných. 



V legendě o Jidáši, tu kde rec jest o tajné vraždě, spáchané od Ji- 

 dáše na kralevici, synu královny Sabiny, připomíná bolestně básník podobnou 

 vraždu, vykonanou právě tehda na posledním Přemyslovci, králi Vácslavovi III. 

 (6. srpna 1306). Jsouf jeho slova (Výbor, I. 169) : 



Znamenajmy přitom zvlasli, 



jež sě stalo v Čechách nénié, 



kdež přivuzných králov nenié. 



Poslední . . , nevinně krev prolil: 



všě pro tě, proradné plémě, 



pusty jsú nejedny země. 



Týž cit vlastenecký projevuje se však také ve dvou připadnostech v 

 Alexandru. Básník, líče, jak slavně byl Alexander v Babylóně uvítán a ctěn, 

 a chvále jej pro jeho udatnost, ježto s málem lidu celý svět sobě podmanil, 

 obrací nenadále zřetel k Čechám, lituje, že podobný hrdina není krá- 

 lem Českým, kterýž by prý pohanské Litvany, Prusy aj. na víru křestan- 

 skou přivedl a země jejich sobě podmanil. Pravit (Výbor, 166): 



By bóh uslyšeti ráčil, 



své křestěnstvo i to zráčil, 



by taký byl Českým králem; 



ufal bych v to, ž'by za málem 



^) Untersuchungen über altböhm. Vers- und Reimkunst. Sitzungsber. d, 

 phil.-hist. Cl. d. kais. Akad. d. Wissensch. Decemberheft 1858. 



