7 



nejhustší (tab. I. fig. 2.). Jeden jest celý (I.), z ostatních zbyly jen úlomky. Zachovalý zub jest pra- 

 málo zakřiven, má délku 50 mm, část z alveoly vyčnívající délku 25 mm\ šířka zubu kromé špičky 

 jest 10 mm. Ostatní zuby na tomto fragmentu již nemají špiček; měly zajisté tvar podobný, druhý 

 byl nejen širší, ale asi i delší. Všecky vesměs jsou se stran smačklé, na okrajích dosti ostré a měly, 

 jak na prvém zubu viděti, ostrou špičku. Lesklý email jest slabounce popraskán, a má barvu žlutavě- 

 hnědou se světlejšími čárkami rovnoběžnými i všelijak spojovanými zejména nahoře na koruně. Na 

 příčném průřezu jsou zuby po většině zcela massivní; jen v některém viděti stopu po nepatrné 

 dutině pulpami, vyplněné dnes arci již také hmotou nerostní. 



Kromě této skupiny zubů mají sbírky musejní ještě 3 zuby isolované, jeden menší, šedo- 

 hnědý, mírně zakřivený (v textu obr. 1.), bez špičky, pak fragment zubu ještě menšího, a konečně 

 největší ze zubů (obr. 2. v textu), zdélí 47 mm, dole 15 mm široký, s tupou špičkou, na jednom 

 okraji téměř přímý, na druhém zejména nahoře zakřivený. Oba okraje jsou velmi ostré. Barva žluto- 

 hnědá a vnější habitus týž, jako u čtyř zubů shora popsaných. 



Všecky tyto zuby náležejí ku »klům« (Fangzáhne), jež měly Protosphyraeny v mezičelistí 

 a na kosti radličné, pak dole v dentale a v předu na spleniale l ) Kromě nich rozeznává Loomis (loc. 

 cit.) ještě čtverý zuby menší; těm se poněkud podobá patero nevalně zachovaných zoubků z Vinař, 

 upevněných na obloukovitém fragmentu čelisti (zdélí 9 5 cm). 



2. Rostrum, dva fragmenty jednoho a téhož kusu (v textu obr. 3.), z Teplice (Wekelsdorf). 

 Protosphyraeny měly všecky hlavu na předu prodlouženou v ostrý čenich, jehož kost vznikla 

 ze splynulých předních kostí lebečných, zejména z kosti řitičné (ethmoideum), dole částečně 

 i z vomeru a nahoře, v proximalní části, i ze předních konců kostí čelních (frontalia). Jak z našich 

 fragmentů lze souditi (viz zvláště hořejší), bylo rostrum nahoře vypuklé, až skoro v mediáni 

 hranu smačklé, vezpod poněkud konkavní; leč na nejpřednějším konci našeho fragmentu již 

 není stopy po nějaké rýze a rostrum jest téměř ovální, totiž širší než vyšší. Oba úlomky jsou 

 ovšem poněkud porušeny; barvu mají na řezu kaštanově hnědou a tu také uprostřed viděti stopy 

 neveliké dutiny. 



3. Úlomek předního okraje prsní ploutve, vlastně prsního ostnu (tab. I. fig. 4.); z Přibylova. 

 Mělať Protosphyraena nečlánkované paprsky té ploutve splynulé v mohutný trn, na předním obvodu 

 (na našem obrazci v právo) zoubkovaný, jenž byl těmto rybám zajisté vydatnou zbraní. Ve sbírkách 

 musejních jest vlastně negativ fragmentu; vyobrazení pořízeno arci podle sádrového odlitku tohoto 

 negativu. Fragment sám náleží přednímu obvodu ploutve, tam kde paprsky její jsou jen rýhami 

 naznačeny a dokonaleji v jedno splynulé, než v zadní partii ploutve. Přímá délka negativu 50 mm; 

 šířka bez zubů 13 mm, výška zubu 4 — 5 mm. 



Kromě tohoto úlomku mají sbírky musejní ještě 2 fragmenty prsní ploutve Protosphyraeny 

 z Vinař, a to ze zadnčjší partie té ploutve, o několika konvergentních paprscích; délka většího 

 fragmentu 14 cm, menšího 12 cm. 



4. Podpůrná kůstka (hypurale) ploutve ocasní (tab. I. fig. 5.); z Vinař. Takovou kost měla 

 dle Loomise (loc. cit.) Protosphyraena v ocase asi jedinou, lichou (mediáni). Náš exemplár ma obrys 

 skoro pčtihranný, s vyniklou stopkou (nahoře); jest dole porouchán, i zdá se, že by bylo nutno 

 levý a pravý dolejší, šikmý okraj poněkud prodloužiti. Největší šířka jest 30 mm. 



') Výbrus takového klu zobrazil Felix (Zeitschr. Deutsch. Geol. Gesell. Bd. 42. 1900). 



