42 



Exempláry naše sotva lze s druhem od Nilsona (Petref. suecana for. cretaceae pg. 13. Tab. III. fig. 6.) 

 pod nadepsaným jménem popsaným identifikovati. Ale také identita s druhem od Goldfussa (1. c.) jako R. ve- 

 spertilio Goldf. popsaným není evidentní. 



140. Aporhais ovata v. Munst. 



Rostellaria ovata v. Munst. Góldfuss 1841/44: Petref. Germ. III. pg. 17. Tab. 170. fig. 3. 

 Spinigera ovata ďOrbigny 1850: Prodrome II. pg. 228. 



Strombus bicarinatus ďOrb. G e i n i t z 1850: Quadersandsteingb. pg. 136. Tab. IX. fig. 4. 



? Kner 1852: Denkschr. d. k. k. Akad. d. Wiss. M. N. Cl. III. pg. 307. Tab. XVI. fig. 10 



Nízká stěsnaná ulita má závitky pouze páskované. Předposlední závitek má pět pásek, z nichž prostřední 

 převládá. Na posledním nadmutém závitku jest třetí neb čtvrtá a šestá neb sedmá páska kýlovitě vysedlá. 

 Kýly ku kraji pysku silně divergují a byly, jak se zdá, zakončeny v trnité povytaženiny zevního pysku. 



Pouze 2 exempláry od Třeboutic, jimž trny zevního pysku i kanálek chybí. Vyobrazení Knerovo (1. c.) 

 zdá se jinému druhu náležeti. 



141. Aporhais arachnoides Miill. 



(Tab. VI. fig. 26.) 



Strombus arachnoides Miill. Geinitz 1850: Quadersandsteing. Tab. IX. fig. 5. 



Rostellaria arachnoides M li Her 1851: Monogr. d. Petref. d. Aach. Kreidef. pg. 22. Tab. III. fig. 28. 



Závitky středem ostře okýlené, čímž ulita tvaru šroubovitého nabývá. Okrasu jinou na skořápce rozpoznati 

 nelze. Poslední závitek nese dva kýly, z nichž silnější zadní na křídlo ve tři trny rozdělené přechází. Druhý 

 kýl končí snad v podobně vytvořeném křídle, jež však polohou spíše trojprstě rozdělenému kanálku odpovídá. 

 Ústí zachováno není. 



Pouze ve 2 nevalně zachovalých exemplárech od Března. 



142. (Aporhais) Guilfordia aconthociila m. 



(Tab. VI. fig. 27., 28.) 



Vinutí nízké, závitky nečetné bez znatelné struktury skořápečné. Zevní pysk rozdělen ve čtyry zahnuté 

 trny a vysílal nad to podél vinutí podobně vytvořený výběžek, který vrchol ulity daleko přesahuje. Též kanálek 

 podobně ostatním vytvořen a zahnut jest. Vnitřní pysk byl stluštěn. Ústí není zachováno. 



Několik značně poškozených exemplárů od Března a Černodal u Loun. 



Guilfordia acanthochila Weinz. sp. Vesmir. R. XIII. str. 32. č. 2. 



Dr. J. Jahn, Jahrbuch der geol. Reichsanstalt 1891. Band 41. Heft 11. pag. 6. fig. 6—9. 



Tento druh popsal Weinzettl ve Vesmíru, čítaje jej k rodu Aporhais. Prof . Jahn dle nově nalezených lepších 

 exemplárů stanovil, že náleží k rodu Guilfordia. Dr. A. Fric. 



143. Pterocera Collegni ďArch. 

 (Tab. VI. fig. 30.) 



Pterocera Collegni d'A rchiac 1847: Mém. de la soc. geol. de France II. pg. 345. Pl. XXV. fig. 8. 



Nečetné rychle se rozšiřující závitky nesou blíže předního švu řadu velkých hrbolků, ku které na po- 

 sledním závitku ještě jedna se střídavými hrbolky přistupuje. Zadní šev lemuje tu a tam řada perliček a celý 

 povrch byl, jak se zdá, jemně rýhován. Na jediném jádru zachována jest částečně rozšířenina zevního pysku 

 se znatelnými otisky zubů. tJstí není zachováno. 



Několik exemplárů od Korycan a Kněživky, vesměs chatrně zachovaných. 



144. Pterocera nucleus m. 



(Tab. VI. fig. 29.) 



U Korycan není vzácností jádro zkameněliny, jejíž pravou příslušnost těžko lze uhodnouti. Skořápka 

 byla nápadně tlustá, není však na žádném exempláru zachována. Na hranatých závitcích patrny jsou tu a tam 



