I ! 



137. Aporhais stenoptera Goldf. 

 (Tab. VI. fig. 24., 25.) 



Rostellaria stenoptera Goldf uss 1841/44: Petref. Germ. III. pg. 18. Tab. 170. fig. 6. 

 Kner 1850: Haidingers naturw. Abhdl. III. pg. 19. 

 Alth 1850: ibid. pg. 220. 



G ům bel 1868: Abh. d. k. bayer. Akad. d. Wiss. II. Cl. X. pg. 74. 

 Rostellaria calcarata Sow. Geinitz 1842: Charakt. pg. 70. Tab. XIII. fig. 2. 



Reuss 1845: Verstein. pg. 45. Tab. IX. fig. 5. 



Můller 1851: Monogr. d. Petref. d. Aach. Kreidef. pg. 19. 



Kner 1852: Denkschr. d. k. k. Akad. d. Wiss. M. N. Cl. III. pg. 300. 



Geinitz 1874: Elbethalg. II. 2. pg. 170. Tab. 30. fig. 13. 

 Rostellaria mucronata d'0 r b i g n y 1850: Prodrome II. pg. 155. 



Dosti proměnlivý druh, avšak více z příčin ossifikačních. Závitky jsou hustě žebrovaný se 

 zachovalými stopami bývalých ústí v podobě silnějších a přímějších žeber znatelných zvláště na jádrech. Poslední 

 závitek bývá slaběji žebrován, mnohdy vůbec nežebrován. Přes žebra táhne se jemné rýhování nejlépe v přední 

 polovici posledního závitku patrné. Poslední závitek opatřen nad to dvěma kýly, z nichž zadní silnější přechází 

 na křídlo jednoduché sice, avšak tvaru velmi proměnlivého. Druhý kýl slabší končí slepě na postranní vytaženine 

 zevního pysku. Vnitřní pysk je naduřelý a souvisí nazad s pyskem zevním. Kanálek značně dlouhý, ale zřídka 

 zachovaný. 



Vyskytuje se od bělohorských usazenin až do chlomeckých, nejhojněji v březenských. 



A. calcarata Sow., k níž nadepsaný druh dříve čítán byl, jest dosti odchylná a pouze mladým exemplárům 

 podobná. Identifikování obou stalo se prací Gardnerovou (The geol. magazín 1875: On cretaceous Aporhaidae) 

 nemožným. 



138. Aporhais subulata Reuss. 



Rostellaria subulata Reuss 1845: Verstein. pg. 41. Tab. IX. fig. 8. 

 Rostellaria subsubulata d'0 r b i g n y 1850: Prodrome II. pg. 227. 



Miniaturní velmi úhledný druh se závitky hustě žebrovanými a jemně rýhovanými. Žebrování posledního 

 dvěma kýly opatřeného závitku nebývá patrno. Z kýlů silnější zadní přechází na křídlo, přední slabší končí, jak 

 se zdá, na trnovité povytaženině zevního pysku. Křídlo jest dlouhé šidlovité, obloukovitě zahnuté a vysílá podél 

 vinutí tenkou větev, jež vrchol ulity daleko přesahuje. Kanálek jest útlý a značně protáhlý. 



S jistotou dosud jen z březenských usazenin. 



139. Aporhais anserina (Nils.) Gein. Reuss. 



Aporhais anserina Nils. Brauns 1875: Senonen-Mergel etc. Zeitschr. f. ges. Naturw. Neue Folge. XII. pg. 349. 

 Rostellaria anserina Nils. Geinitz 1841: Kieslingswalda pg. 9. Tab. I. fig. 10. 



Romer 1841: Nordd. Kreideg. pg. 78. Tab. IX. fig. 7. 



Reuss 1845: Verstein. pg. 111. Tab. 45. fig. 19. 



Mu Her 1851: Monogr. d. Petref. d. Aach. Kreidef. pg. 20. 

 Rostellaria vespertilio Goldf uss 1841/44: Petref. Germ. III. pg. 17. Tab. 170. fig. 5. 



M úller 1851: 1. c. pg. 20. 



Závitky žebrovány. Žebra křižují se s páskami různě znatelnými a mimo to jest celá skořápka ve směru 

 pásek hustě rýhována. Na posledním závitku bývají obyčejně tři, někdy čtyři pásky kýlovitě vysedlé. Nejzadnější 

 kýl bývá nej silnější. Každý kýl končí zvláštním trnem na zevním pysku. Trn zadního kýlu jest ne j delší a jemu 

 též na spodu podélná rýha odpovídá. Vnitřní stluštělý pysk souvisí se zevním asi do středu předposledního zá- 

 vitku. Kanálek poměrně krátký. 



U Kieslingswaldy obyčejná. 



Valentin Weinzettl: Gastropoda českého křídového útvaru. 



6 



