37 



122. Cerithium fasciatum Reuss. 

 (Tab. VI. fig. 13, 14.) 



Cerithium fasciatum Reuss 1845: Verstein. pg. 42. Tab. X. fig. 4. 

 Cerithium subfasciatum ďO r b i g n y 1850: Prodrome II. pg. 231. 



Geinitz 1874: Elbethalg. II. 2. pg. 175. Tab. 31. fig. 3. 



Ulita různě vysoká, z četných nízkých závitků složená. Závitky zdobeny jsou v mládí třemi granulo- 

 vanými páskami, z nichž první nejslabší zadní šev lemuje, třetí nejsilnější blíže předního švu se táhne. Mimo 

 to jest povrch závitků jemně páskované i"ýhován. U starších závitků stává se, že druhá neb druhá i třetí páska 

 ve 2 slabší pásky se rozdělují, tak že závitek potom 5 pásek má a z těch jest první nejsilnější. Ústí zachováno 

 není. Zevní pysk měl dovnitř 2 zoubky. 



V usazeninách od bělohorských až do Chlomeckých obyčejný zjev. 



123. Cerithium pseudoclathratum ďOrb. 

 (Tab. V. fig. 36.) 



Cerithium pseudoclathratum d'0 r b i g n y 1850: Prodrome II. pg. 231. 



Geinitz 1874: Elbethalg. II. 2. pg. 175. Tab. 31. fig. 5. 

 Cerithium clathratum Rómer 1841: Nordd. Kreideg. pg. 79. Tab. XI. fig. 17. 



Geinitz 1846: Grundriss, pg. 380. Tab. XIV. fig. 4. 

 ? Cerithium reticulatum Sow. Reuss 1845: Verstein. pg. 42. Tab. X. fig. 5. Tab. XI. fig. 22. 



Ulita táhlá, z mnoha závitků složená. Závitky mají 4 pásky, z nichž první zadní šev lemuje, nejslabší 

 bývá a granulování její liší se od granulování ostatních 3 pásek. Páska 4. jest nejvyniklejší a proto jsou závity 

 střechovité. S páskami od druhé počínaje křižují se žebra. Jen u některých mladších exemplárů, u nichž první 

 páska vykazuje stejný počet zrnek, co ostatní žeber, zdá se, že žebra již na první pásce počínají. Takové exempláry 

 odpovídají úplně Reussovu Cer. reticulatum Sow. Možno, že by také Cer. imbricatum Geinitz (Charakt. pg. 72. 

 Tab. XVIII. fig. 22.) s nadepsaným druhem spojití se dalo. 



Dosahuje délky až 2 cm a vyskytuje se zhusta ve svrchních usazeninách křídových od bělohorských až 

 do březenských. Z chlomeckých zastoupeno není. 



124. Cerithium binodosum Rom. 

 (Tab. VI. fig. 10—12.) 



Cerithium binodosum Rómer 1841: Nordd. Kreideg. pg. 79. Tab. XI. fig. 16. 



Geinitz 1874: Elbethalg. II. 2. pg. 176. Tab. 31. fig. 4. 



Brauns 1875: Senonenmergel etc. Zeitschr. f. d. ges. Naturw. Neue Folge. XII. pg. 351. 



Okrasa táhlé věžovité ulity jest velmi proměnlivá. Jediný stálý znak jest perličkové lemování předního 

 švu. Ostatní plocha závitků bývá různě zdobena, při čemž stáří velice rozhoduje. Obyčejně středem závitků 

 2 vysedlé pásky se táhnou, z nichž ona blíže přednímu švu bývá větší. Plochy mezi páskami různým počtem 

 střídavě nestejných granulovaných pásek vyplněny bývají. Odchylnější jsou mladší závitky, které nesou 4 — 6 

 stejných pásek a teprve později počnou dvě ze středních síliti. S páskami křižují se pak žebra a tu bud se všemi, 

 kromě předního švu aneb jen s některými uprostřed. Jednotlivé odchylky popisovati nelze. Ustí zachováno není. 



Od bělohorských usazenin až do březenských. Dosahovalo délky až 2 cm . 



125. Cerithium Luschitzianum Gein. 



Cerithium Luschitzianum Geinitz 1842: Charakt. pg. 72. Tab. 18. fig. 21. 

 Geinitz 1874: Elbethalg. II. 2. pg. 176. 



Brauns 1875: Senonen-Mergel etc. Zeitschr. f ges. Naturw. Neue Folge. XII. pg. 351. 

 Cerithium trimonile Mich. Reuss 1845: Verstein. pg. 42. Tab. 10. fig. 2. 



