33 



103. Nerinea Cottai Gein. 

 (Tab. V. fig. 21, 22.) 



Nerinea Cottai G e i n i t z 1874: Elbethalg. I. 2. pg. 266. Tab. 53, fig. 10. 

 Nerinea Borsoni Cat. Romer 1841: Nordd. Kreideg. pg. 78. Tab. 9, fig. 8. 

 ? Reuss 1845: Verstein. pg. 51. 

 Pouze jediné jádro z korycanských usazenin Zlosejna v geol. ústavu české university. Závitky jsou nízké, 

 středem na přič rýhovitě vtisklé. Vřeteno má 2 záhyby, průřez jest trojlaločný. 



104. Nerinea ornatisslma m. 



(Tab. V. fig. 20.) 



Lesklá ulita sestává z nízkých, stěsnaných závitku, na jichž zadním švu nalézá se památná švová páska, 

 od které teprve vzrůstní vrásky počínají. Páska švová jest rozdělena v řadu úhledných hrbolků. Též přední 

 šev zdoben podobnou řadou menších hrbolků. Na ostatní ploše závitků jsou ještě dvě pásky granulované, lemo- 

 vané po každé straně páskou negranulovanou. Celý povrch závitků jest mimo to poset vzrůstními vráskami. 

 Ústní poměry nebylo lze zjistit i. 



Tři fragmenty z korycanských usazenin u Přemyšlan. 



105. Nerinea sp. 

 (Tab. V. fig. 24.) 



V chlomeckých usazeninách u Tannenbergu nejsou vzácností jádra Nerineí, jež však s kamenem souvisí 

 a i jinak zdeformována bývají. Vřeteno má tři záhyby, z nichž třetí nástěnný jest. Pysk zevní opatřen v přední 

 třetině hlubokým záhybem. Skořápka byla, jak se zdá, páskovaná. Drescher (Zeitschr. d. d. geol. Gesell. XV. 

 pg. 336) uvádí z usazenin stejného asi stáří od Giersdorfu a Gáhnsdorfu druh pod jménem Nerinea Buchi Zek., 

 který však s našimi jádry spíše identický jest, než s druhem Zekeliho. 



106. Itieria carinata Reuss. sp 

 (Tab. V. fig. 25, 26.) 



Pyramidella carinata Reuss 1845: Verstein. pg. 113. Tab. 44. fig. 6, 7. 

 Pyramidella subcarinata d'0 r b i g n y 1850: Prodrome II. pg. 191. 



Ulita tvaru hruškovitého, z četných, rychle se rozšiřujících, objímavých závitků složená. Skořápka hladká, 

 jen přírustně vrásčitá, švová páska není u našich exemplárů znatelná. Poslední závitek v zadní třetině náhle 

 zlomen, u některých jedinců kýlovitě. Na vřetenu, které jest stopkovitě protaženo, jest jeden záhyb, druhý jest 

 nástěnný. Zevně jest stopkovitý přívěšek hustě rýhovaný. Na průřezu objevuje se vřeteno, z počátku pl. é, 

 s dvěma velkými dutinami, jež se na zadních závitcích blíží, až splynou a jest pak vřeteno dole a ještě výše opět 

 plné, ale bez dutin. Vysvětliti se dá úkaz tak, že vnitřní pysk přebíhal ve svém vývoji pysk zevní ale tak, že 

 se nepřikládal těsně k závitku, nýbrž že mezi ním a závitkem ve střední části dutina vznikala. V rozměrech 

 velice variruje. 



Několik exemplárů z korycanských usazenin od Mlíkojed a Radovesnic. 



107. Cerithium belgicum v. Můnst. 

 (Tab. V. fig. 27.) 



Cerithium belgicum v. Můnst. Goldfuss 1841/44: Petref. Germ' III. pg. 34. Tab. 174, fig. 5. 



ď Archiac 1847: Mém. de la Soc. géol. de Franc. 2. ser. II. pg. 344. Pl. 25. fig. 3. 



Geinitz 1874: Elbethalg. I. 2. pg. 267. Tab. 59. fig. 18. 

 Závitky stěsnané, na obou krajích napuchlé a tím uprostřed prohloubené, přesahavé. Povrch závitku 

 jeví buď převládající rýhování, neb převládající žebrování. U prvního spňsobu okrasy žebra jen na obou krajích 



Valentin Weinzettl: Gastropoda řeského křídového útvaru. 5 



