29 



87. Rissoa affinis Sow. 

 (Tab. IV. fig. 35, 36.) 



Rissoa affinis Sow. Stolička 1865: Revision etc. Sitzgb. d. k. k. Akad. d. Wiss. M. N. Cl. LIL pg. 19. 

 Nassa affinis Sowerby 1832: Transact. geol. Soc. III. Pl. XXXIX. fig. 29. 

 Rissoa velata Zekeli 1851: Gosaugastr. Abh. d. k. k. geol. Rcichsanstalt. I. pg. 30. Tab. III. fig. 5. 

 ? Turbo Fittoni Sow. Briart et Cornet 1865: Mém. cour. de l'Acad. Belgique. XXXIV. pg. 34. Pl. III. 

 fig. 34—36. 



Štíhlá ulita složena jest z četných, oblých, hustě páskovaných závitků. První páska neb první dvě od 

 zadního švu čítaje jsou slaboučké. Následující 2 jsou silnější a mezera mezi nimi, ačkoli široká, neobsahuje žádné 

 neb jen slaboučkou mezipásku. Ostatní pásky na závitku, kromě posledního, počtem ještě 4, jsou si co do veli- 

 kosti celkem rovny. Mezery mezi nimi vyplněny jsou 1 — 3 nestejnými mezipáskami. Následující pátá páska, 

 u vyšších závitků přikrytá, bývá na posledním závitku nejsilnější a od ní pak ještě 5 — 6 slábnoucích pásek s čet- 

 nými mezipáskami na zoblené ploše basalní napočísti lze. K této pásce 5. sahá také žebrování. S páskami křižuje 

 se vzrůstní mnohdy velmi pravidelné vráskování, jež mnohdy i nad páskami převládá. 



Četné exempláry od Korycan. 



88. Rissoa Reussi Gein. 

 (Tab. IV. fig. 37.) 



Rissoa Reussi G e i n i t z 1874: Elbethalg. II. 2. pg. 163. Tab. 31. fig. 6. 

 Turbo concinnus Rom. Reuss 1845: Verstein. I. pg. 48. Tab. X. fig. 13. 



Četné závitky mají okrasu dle stáří se měnící. U mladých závitků lemován zadní šev vyniklou, úhledně 

 granulovanou páskou, od které žebrování počíná. Následující tři pásky jsou daleko slabší a teprve 5. a 7. páska 

 nad ostatní vynikají. Na 7. pásce končí žebrování, jímž pásky v řady zrnek se rozdělují. 8. páska jest již nezřetelně 

 granulovaná a rovněž 9. a 10., jež pouze na posledním závitku patrny jsou. Se stářím závitků vyrovnávají se 

 rozdíly v síle pásek a také žebra slábnou, tak že poslední závitky vzrostlých exemplárů toliko 9 — 10 páskami, 

 jenom na zadním švu granulovanými zdobeny jsou, z nichž poslední desátá kýlovitě skoro omezuje rovnou, jemně 

 páskovanou plochu basalní. Mezi páskami hlavními objevují se tu a tam slabší mezipásky. Ostí jest široké 

 se souvislými pysky. Zevní pysk má sice kraj ostrý, ale za ním se táhne zřetelná, ač ne vždy zachovaná, 

 stluštěnina. 



Od bělohorských usazenin počínaje, dosti obecná. Exempláry od Chlomku a Kieslingswaldy mají zvláště 

 jemnou ornament iku. 



89. Rissoina striata m. 



(Tab. IV. fig. 38, 39.) 



Táhlá ulita složená z četných, plochých, neznatelnými švy oddělených závitků, jež velmi jemně rýhovány 

 jsou. Zevní pysk značně naduřen. 



Pouze 2 exempláry z Korycan, jeden bez zachovalého ústí, od druhého pouze dva poslední závitky. 



90. Keilostoma conicum Zek. 

 (Tab. IV. fig. 40—43.) 



Keilostoma conicum Zek. Stolička 1865: Revision etc. Sitzgb. d. k. k. Akad. d. Wiss. M. N. Cl. LIL pg. 22. 

 Eulima conica Zekeli 1851: Gosaugastr. Abh. d. k. k. geol. Reichsanstalt. I. pg. 31. Tab. III. fig. 7. 



Závitky četné, hladké, zaoblené, znatelnými švy oddělené. Vnitřní naduřelý pysk souvisí kol do kola 

 s pyskem zevním, rovněž silně naduřelým. Naduřenina zevního pysku jest u různých exemplárů různě silná, 

 začasté rovnoběžně s krajem vráskovaná, na stranu ku vlastnímu závitku sice ostře ohraničená, avšak na před- 

 cházející závitek přechází bez znatelných hranic. Ostí jest do předu oblé, v zadním polu krátce skulinovitě súžené 



V korycanských usazeninách (Korycany, Tyssá, Radovesnice) dosti zhusta v různých velikostech. Maličké 

 zvláště hojné exempláry upomínají na Keilostoma subulatum Stolička (Cret. gastr. of South India pg. 281. Pl. XX. 

 fig. 21). 



