v podobě křídel vytažené. V posledním případu bývají hrany posázeny ostnitými hrbolky ku ústí se zveličují- 

 cími tak, že se úlomku okončiny některého decapoda podobají (fig. 49.). 



V nej rozmanitějších velikostech z usazenin korycanských zvláště u Kamajku a Zbislavi. 



Ze i jinde, jmenovitě v saské křídě podobné, ne-li totožné tvary se vyskytují, toho svědectvím vy- 

 obrazení v Geinitzovu Elbethalg. I. 2. Tab. 63, popsané jako Serpuly. Též u Rómera (Nordd. Kreideg. Tab. XVI.) 

 a Goldfusse (Petref. Germ. III. Tab. 70, 71) tvary podobné též za Serpuly určené vyobrazeny jsou, z nichž 

 některé již Stolička (Cret. gastr, of South India pg. 238) za příslušníky čeledí Vermetidú prohlásil. 



72. Xenophora onusta Nilss. 

 (Tab. IV. fig. 2, 3.) 



Xenophora onusta Nilss. Binkhorst 1861: Monogr. des Gastr. et des Ceph. du Limbourg pg. 38. Pl. III. 

 fig. 14. 



Braun s 1875: Senonen Mergel. etc. Zeitschr. f. ges. Naturw. Neue Folge XII. pg. 353. 

 Trochus onustus Nilson 1827: Petref. Suecic. pg. 12. Tab. III. fig. 4. 



Goldfuss 1841/44: Petref. Germ. III. pg. 59. Tab. 181, fig. 10. 



Múller 1851: Monogr. d. Petref. d. Aach. Kreidef. pg. 44. 

 Phorus onustus Nilss. Geinitz 1849. Quadersandstg. pg. 132. 

 Fr. Chlomecké vrstvy str. 43. Obr. 32. 



Jenom v podobě jader, jichž závitky četnými nepravidelnými otisky vrásčitý jsou. Otisky ty pocházejí 

 od cizorodých těles, jež zástupcové nadepsaného rodu na ulity nalepují. Závitky jsou střechovité, poslední ostrou 

 hranou v širokou rovnou plochu basalní zlomen. Ústí šikmo protáhlé. U dvou exemplárů pozorovati lze krátký 

 rýhovitý otisk v úzkém umbiliku. 



Velké exempláry z chlomeckých usazenin (Chomek, Tannenberg) souhlasí úplně s pěknými vyobrazeními 

 Binkhorstovými (1. a). U Lenešic vyškytají se však jádra Xenophory daleko menších rozměrů, s jemnějšími 

 svraštěninami na závitcích. Jinak neposkytují nic charakteristického, na základě čehož by odděleny býti mohly. 

 Podobné malé exempláry nalezl též Múller (1. c.) u Konigsthoru. Goldíussovo (1. c.) vyobrazení nezdá se nade- 

 psanému druhu náležeti. 



73. Hipponyx bohemica m. 



(Tab. IV. fig. 31—34.) 



Ulita většinou jen v podobě nepravidelných jader s vrcholem široce zatupeným, k zadnímu okraji silné 

 posunutým, nezřídka jej přesahujícím. Těsně kolem zadního kraje táhne se uprostřed úzký, ku koncům se roz- 

 šiřující otisk svalový. Skořápka byla značně silná, koncentricky vrstvovaná a každá vrstva pro sebe paprsčitě 

 rýhovaná. 



V korycanských usazeninách (Korycany, Mlíkojedy) hojná. V těchže usazeninách, ale na jiných místech 

 (Zbislav, Kamajk) vyskytuje se víčko (fig. 33., 34.), jež snad témuž druhu náleželo. Jest složeno z četných vrstviček 

 kápovitě narovnaných a má na vnitřní straně vyniklý podkovovitý otisk svalu. 



74. Galerus sp. 



(Tab. IV. fig. 30.) 



Pouze jediný velmi poškozený exemplár z Korycan, který sotva dostatečných znaků k určení jen rodové 

 příslušnosti poskytuje. 



75. Vanicoro cretacea ďOrb. 

 (Tab. IV. fig. 4.) 



Narica cretacea ďOrbigny 1842: Pal. franc. Terr. crét. II. pg. 170. Pl. 175. fig. 7 — 10. 



Ulita široce rozložená s vinutím málo nad poslední, nepříliš rozšířený, závitek vyniklým. Závitky jsou 

 zřejmě a hustě na přič rýhovány se slabě patrnými vzrůstními vráskami. 



Pět exemplárů z korycanských vrstev od Kněživky. 



