— 19 — 



Poslední rýhy jsou podobně jako poslední prsténce méně zřetelný a svírají velmi ostrý úhel s osou pygidia. 

 Jinak jest pygidium ploché na okraji, a jen v části mezi básí cípů a osou jsou postranní laloky pygidia 

 mírně sklenuty. 



(Poznámka: Připomínám, že užívám zde názvu žebro jen z ohledu na zachování původního názvo- 

 sloví Novákem zavedeného. To, co se na pygidiu u trilobitů obyčejně označuje jako žebro, není vždy útvarem 

 homologickým se žebrem na thoraxu, a může býti různého původu. Žebro na thoraxu = část článku 

 hrudního (segmentu) = pleurotergit (Jaekel) = Schiene (Richter). Žebro na pygidiu však povstalo u 

 některých rodů srůstem částí 2 segmentů sousedních, a sice dolní žebrové pásky výše položeného segmentu a horní 

 žebrové pásky níže položeného (sousedního) segmentu; mívá rýhu nebo lištnu. U jiných rodů odpovídá 

 ovšem žebro na pygidiu zplna žebru thorakálnímu (pleuře), resp. jednomu článku (segmentu). Že v několika 

 směrech mělo by býti názvosloví právě u trilobitů přesnějším a ustálenějším o tom poučnou úvahu podal 

 R. Richter (Beitráge z. Kenntniss devon. Trilob. I. 1912 p. 246), zároveň s příkladným názvoslovím 

 německým; dle toho by mohlo býti i české názvosloví doplněno, přesněji stanoveno, a pak důsledně zachováváno.) 



Skulptura povrchu jest dosud pouze na pygidiu známa. Jeví sena prsténcích osových jako drobné, 

 hustě vedle sebe stojící hrbolky nebo podlouhlé bradavky, seřaděné ve vlnitých čarách ; tam, kde jsou hrbolky 

 otřelé, zbývají jen vlnité rýhy. Podobné, ale mnohem jemnější, skoro šupinovité vrásky objevují se na konci žeber 

 na pygidiu, a na odlouplé duplikatuře okraje pygidia, zejména pod cípy (viz obr. v textu 4c.). Místy splývají mezi 

 sebou tyto vlnitě zprohýbané, šupinkovité vlásky, a tam, kde se hustěji k sobě přibližují vznikají jemná 

 ostrá žebírka. 



Tento druh byl dříve O. Novákem čítán k rodu Dicellocephalus, a také pod tímto rodovým označením 

 objevuje se v seznamech fauny z d^y, jež pozdější badatelé uveřejnili. Rod Dicellocephalus byl r. 1862 O w e n e m 

 založen a neúplně charakterisován ; i byly k němu řáděny různé odchylné typy, jež z části poukazovaly též na rod 

 Centroplewa Ang-, z části později byly odloučeny jako samostatné rody na př. Apatocephalus, Asaphelina a j. 



B r o g g e r^) zrevidoval celou tu skupinu, a ponechal rodové označení Dicellocephalus jen pro formy, 

 seskupené kol typu Centropleura serrata a C. angusticauda Ang. ,2) kdežto pro formy typu Centropleura ? dicraem'a 

 Angel, zavedl nové rodové označení Dicellocephalina. Formy ty připomínají velice rod Hysierolenus Moberg,^) ale 

 vyznačují se širokou vráskou týlní, která přechází v rýhu lícní, neobyčejně, až křídlo vitě protáhlé líce, glabellu v ně- 

 kolik laloků rozčleněnou a velmi širokým plochým, na strany rozšířeným okrajem čelním a zvláštním průběhem 

 švu lícního, který tvoří hluboký a široký záhyb skoro až ku glabelle sahající a tam vytvořuje i lalok oční. 



Náš druh jeví všechny Broggerem uvedené podstatné znaky rodu Dicellocephalina, a k němu dlužno ho 

 tudíž řaditi. Útvarem hlavy upomíná na druh D. dicreura Ang. sp. a poněkud i na jiho francouzský druh D. Ville- 

 bruni Berg. sp.^) Ale skandinávský druh má pouze 2 cípy na pygidiu, podobně jako tomu jest u většiny Dicello- 

 cephalů. D. magnificus Billings má jich 6, Die. sinensis Bergeron 10 cípů (ale rodové určení je pochybné). Pygidium 

 se 4 cípy má D. flagvicaudus White (Rep. geolog, explor. of the 100 merid. p. 60. Pl. IIL fig. 8) jest ale 

 jiného tvaru a snad náleží tento druh k jinému rodu. Rovněž i Die. furca, jejž popisuje Miller (Amer. paleoz. 

 fossils) a Dj mi^a Hall, vyobrazený B e r k e y e m^) jsou příliš odchylný, než aby srovnání jich s českým 

 druhem bylo žádoucím. Rovněž i druhy jako Die. celticus Salter a D. Billingsi Linnars. nelze zaměniti s českým. 



1) Die silurischen Etagen 2 und .3 im Christianiagebiet. p. 126. PI. III. — Ubsr die Verbieitung der Euloma-Niobe- 

 Fauna in Europa. Chiistiania 1897 — ^1898. 



^) Angelin, Palaeontologia scandinavica, p. 88. T. XLI. fig. 9 — ^10. 

 3) Geolog. Fóren. Fórhandl. Nr. 20.3. Bd. 22. H. 7. 

 *) J. Bergeron. BuUet. soc. géol. France 3. Ser. T. 23. Pl. 5. 

 6) Geology of the St. Croix Dalles. Amer. Geol. XX. 1897. 



3* 



I 



