I. Indledning. 



Den saakaldte Herapathit er som bekjendt en Forbindelse, der indeholder Chinin, Svovl- 

 syre og Jod. Dens Krystaller have Farve og- Glands som Kantharidernes Vingedækker, og 

 den er i Besiddelse af højst mærkelige optiske Egenskaber, idet den plansætter Lyset lige- 

 som de farvede Tnrmaliner, men langt fuldstændigere. To sammenlagte Herapathitkrystaller, 

 hvis Axer ere parallele, ere aldeles gjennemsigtige og næsten aldeles farveløse; naar der- 

 imod Axerne ligge lodret paa hinanden, næsten ganske nigjenncmsigtige, selv i særdeles 

 tynde Exemplarer. Da W. B. Herapath i 1852 gjorde opmærksom paa dette Forhold, vare 

 slige Egenskaber noget saa ualmindeligt hos synthetisk dannede Forbindelser, at Hai din- 

 ger 1 ), der ligesom Stokes-) nøjere studerede Forbindelsen fra et optisk Synspunkt, deraf 

 fandt sig foranlediget til paa mineralogisk Vis at kalde den Herapathit, fordi det var Hera- 

 path, som først leverede en nøjere, paa Analyser støttet Meddelelse om dens Dannelsesmaade, 

 chemiske og fysiske Forhold og Sammensætning. Imidlertid er denne Forbindelse langt 

 tidligere iagttaget af Bouehardat, og da paa den ene Side dens Literatur ikke er synder- 

 lig vidtløftig, medens de Angivelser, der foreligge baade om Herapathiten selv og om lig- 

 nende Forbindelser, indeholde en paafaldende Mængde Unøjagtigheder, skal jeg tillade mig 

 her kortelig at anføre hvad man hidtil har vidst om denne i flere Henseender mærkelige 

 Gruppe af Forbindelser. 



Skjont Herapathiten ikke findes omtalt i chemiske Værker eller Tidsskrifter før 

 1852, har Bouehardat kjendt den længe før, og ikke blot kjendt den, men anvendt den 

 i Medicinen mod haardnakkede Febre hos Skrofuløse. Allerede 1845 beskriver han 3 ) den 

 som mørkegrønne, særdeles glimrende Krystalskæl, der ere uopløselige i Vand, opløselige 

 i Vinaand, og som dannes, naar man sætter en Opløsning af Jodjern, der indeholder et 



') Wien. Akail. Ber. lo, 106. 

 2 ) Moigno's Cosmos 1, :j74. 



') Bouehardat, Nouveau formulaire magistral, 1845, 261. 



1* 



