12G 



(» 



(1 uelle (der oftere er større end man plejer at forestille sig) som den, der afhænger af 

 Alder og Kjøn; den sidste er ofte ingen i det ydre, men Aldersforandringen er næsten 

 altid kjendelig, ofte ret betydelig 1 ). I Reinhardts Optegnelser har jeg i de fleste Tilfælde 



') Det vil maaske her være det mest passende Sled at gjøre Rede for nogle af de Hegler, jeg har 

 (rot at burde folge ved Beskrivelsernes Affattelse. Fiskenes Totallængde maaler jeg i Alminde- 

 lighed, hvor det ikke anderledes er angivet, fra Snudespidsen (eller fra den mest fremspringende 

 Del af Underkjæven , hvor denne forlænger sig ud over Overmunden) til Halefinnens Hod; og den 

 nærmere Bestemmelse af dette Punkt er hos skalklædte Fiske den, at Halefinnen regnes at begynde 

 der, hvor Skælbeklædningen standser midt paa Siderne af Halen, om der end derved er den Ulempe, 

 at Skælbeklædningen undertiden hos nærstaaende Fiske ikke forlænger sig lige langt ud paa Siderne 

 af Halefinnen; hvor jeg har fundet det mere bekvemt, for at finde et simpelt Udtryk for Legemets 

 Proportioner, eller fordi Grænsen mellem Krop og Halefinnc var mindre let at angive med Bestemt- 

 hed, at maale Totallængden til Indsnittet i Halefinnen, til dennes Bagrand eller Spidser, er dette 

 udtrykkelig angivet. Hovedets Længde regnes altid fra Snudespidsen og, hvor ikke andet er 

 bemærket, til Gjællespalten, saaledcs at den hudagtige G j æ 1 1 e 1 aa g s- B ræm me regnes med; 

 hos Pansermallerne maaler jeg den undtagelsesvis til Spidsen af Isseskjoldet, saaledes som det ved 

 disse udtrykkelig er bemærket. Pandens Brede maalcs i lige Linie mellem Øjnene. At Hyg- og 

 Gatfinnens Længde er maalt langs med deres Grund eller Basis og altsaa er lig med Afstanden 

 mellem deres forste og sidste Straale, behover \el ikke at fremhæves, eller at disse Finners Hojde 

 er lig med Længden af deres længste Straaler, i lige Linie. Sideliniens Skæl har jeg naturlis- 

 vis talt saa fuldstændigt som muligt, d. v. s. ogsaa medregnet de forreste eller sidste i Rækken, 

 uden Hensyn til, om de muligvis ikke have nogen Pore eller Rør; og »Tværrækkerne« tæller jeg ikke 

 til Begyndelsen af Rygfinnen eller Bugfinnen, men helt rundt paa det Sted, hvor der er flest, til 

 den uparrede Hække midt paa Ryggen eller Bugen, hvor en slig er til Stede. Ved S t ra aletæ 11 i n g e n 

 har jeg i Almindelighed, for at bevirke en skarpere Opfattelse af Forholdet, skjelnet mellem de klø- 

 vede og de ikke klovede Straaler; folgende almindelig Praxis har jeg ikke medregnet den første 

 rudimentære Pigstraale i mange Mallers og i Pansermallernes Rygfinne, skjønt den jo er tydelig nok; 

 og i Overensstemmelse dermed ignorerer jeg ogsaa hos andre Fiske det allerforreste ganske ubety- 

 delige Rudiment af en Straale i Ryg- og Gattinnen, hvor dette vel er til Stede, men saa aldeles skjult 

 mellem Skællene, at det kun kan komme til Syne ved Dissektion, fordi man kan være temmelig 

 sikker paa, at det i Reglen er bleven eller vil blive overset, og det derfor vil være mere vild- 

 ledende at tage det med end at forbigaa det; til Dels ligger der desuden mindre Vægt paa, om det 

 tælles med eller ikke, da Udviklingen og Tilstedeværelsen af de rudimentære Straaler forrest i Gat- 

 finnen ofte er underkastet en ikke ringe Variation. Den rudimentære Pigstraale yderst i Gharaciner- 

 nes Bugfinne, som kun ved Vold kan skilles fra den leddede, men ukløvede, første Bugfinnestraale 

 og maa betragtes som sammensmeltet eller dog sammenhørende med denne, har jeg heller ikke talt 

 med. Naar den sidste Rygfinne- eller Gatlinnestraale er spaltet lige til Roden, saaledes at den 

 ganske antager Karakteren af en Dobbeltstranle, har jeg altid regnet den for to, uden Hensyn til, at 

 den maaske morfologisk taget kun er at regne for een; den modsatte Fremgangsmaade vilde for- 

 mentlig snarere lede til Misforstaaelser. Det er med Hensyn til dette Punkt som med Hensyn til flere 

 andre lignende vanskeligt at finde en Regel, som paa een Gang tilfredsstiller theoreliske og praktiske 

 Hensyn, og jeg kan finde det ganske rimeligt, hvis andre hverken ville billige eller optage de her 

 fulgte, som have forekommet mig at være den lempeligste Udvej. Skjønt jeg som oftest ogsaa an- 

 giver Brystfinnestraalernes Antal, vil jeg dog ikke undlade at bemærke, at det er i Reglen for 

 variabelt og dog for ensartet hos lange Rækker af Former, til at afgive Artsmærker, og det samme 

 gjælder om Halefinnens. Om de andre Finners Værdi i denne Henseende lader der sig derimod 

 næppe sige noget almindeligt. Tallets Variabilitet bos visse Arter vækker stundom lige saa stor 

 Forundring som dels Stabilitet bos lange Rækker af Former. 



