47 



167 



kortere i Forhold til Hovedet, dette fortil lidt smallere, endende i en fortil i en stærkere Bue 

 krummet Snude; Forskjellen var vel ikke stor, men kjendelig nok, naar man holdt Fiskene 

 ved Siden af hinanden«. 



Reinhardt oplyser endelig, at «Gründen til, at Maven hos de fangne «Man di" er» 

 ofte er fyldt med en Polistes- Art, er den, at den ofte fanges i Buser, i hvilke man som 

 Madding indlægger en Hvepserede. Uagtet denne ligger i Vandet, fuldende Puperne dog 

 deres Udvikling i de lukkede Celler og komme frem efterhaanden; saa suart «Mandi'erne» 

 bemærke dem, gaa de ind i Rusen og opsnappe dem, som de krybe frem«. B. formoder 

 dog, at man ogsaa, om end sjældent, vilde kunne trælle Polister i deres Mave, uden at de 

 ere komne der ved menneskelig Hjælp, da flere af disse Hvepse bygge deres Beder mellem 

 Sivene og saaledes vel en Gang imellem kunne blive «Mahd Fernes» Bylte. 



13. Pimelodus W ester manni Blidt. 



(Tab. II og III, lig. 4.) 



Begrænser man, som man vistnok vil blive nødt til, Slægten Pimelodus til de Arter 

 (Günthers Sectio A), der have et tydeligt pansret (»granuleret«) Hoved, hvis «Nak- 

 keudvæxt« støder umiddelbart sammen med det sadelformige «Bygskjold» foran 

 Bygfinnen, og en forholdsvis stærk og stiv Pigstraale forrest i denne, kan Bækken 

 passende begynde med den særdeles bredsnudede P. ornatus Kner, hvor Tandbæltet, navn- 

 lig i Overkjæven, har en meget betydelig Brede; derefter kommer den nys omtalte P. ma- 

 culalus Lac., hvor Snuden allerede er smallere og Tandbæltet, navnlig i Overkjæven, i 

 Overensstemmelse dermed meget smallere paa begge Leder (langs og tværs); i begge Hen- 

 seender gaar P. Valenciennis Kr. (fra la Plata) , som jeg paa et andet Sted har beskrevet, 

 igjen et Skridt videre; men den indtager en exceptionel Stilling i Bækken derved, at Hud- 

 finnen er forholdsvis kort, knap lidt længere end Bygfinnen og ikke længere end 

 Gatfinnen, der paa den anden Side er længere og sammensat af et større Antal 

 (4 + 13) Straaler end hos de foregaaende Arter (4 + 7 til 10). I disse Henseender vende 

 mere normale Forhold tilbage hos P. labrosus Kr. (ligeledes fra la Plata) og hos P. Wester- 

 manni, ja Hudfinnen er her endog af en særdeles Længde; men hvad der navnlig 

 udmærker disse to Arter, og det saa meget, at man maaske burde udsondre dem som egen 

 Slægt, hvis denne ikke maatte betragtes som en ligefrem Fortsættelse af den gjennem de fore- 

 gaaende Arter forfulgte Udvikling, er den smalle, næsten kegleformigt tilspidsede 

 Snude, den snævre Mund, de brede Læber og den yderst svage Tandvæbning 

 — hos P. Westermanni er den endog helt bortfalden i Overmunden — , hvorved der aaben- 

 bart er udtalt en Tilnærmelse til Conorhjnchus. Det vilde imidlertid være endnu unatur- 

 ligere at forene disse Arter med Conorhyncherne, med den paafaldende lille Hudfinne, 

 korte Skjægtraade o. s. v. ; deres naturlige Plads er sidst i den egentlige PzmeWiw-Slægt, 



