87 



207 



den mere eller mindre udvoxne Fisk; dels er der overmaade stor Forskjel mellem disse 

 Stribers Antal paa de forskjellige Steder af Legemet hos den selvsamme Fisk; der er i det 

 hele færrest paa Rygskællene, flest paa de Bugskæl, der ligge nærmest ved Bug- og Gat- 

 finnen. Lignende Skuffelser ville Finnes t raalerne berede os; Rygfinnens Normaltal ei- 

 lt (2 + 9) , og Afvigelser herfra ville (hos de her beskrevne Arter) i Almindelighed være 

 rent individuelle; Bugfinnernes er næsten lige saa konstant 8; kun en lille Art (T. nanus) 

 udmærker sig ved altid at have 7. Gatfinnen frembyder ganske vist ret karakteristiske For- 

 skelligheder, for saa vidt som nogle Arter {T. Cuvieri og lacustris f. Ex.) have gjennem- 

 gaaende flere (21 — 31) end andre [T. rivularis og gracilis: 19 — 24; T. nanus 17 — 19), men 

 i mange Tilfælde vil heller ikke dette Forhold hjælpe os til en skarp Afgjørelse, da en 

 Forskjel af 4 — 6 Straaler indenfor samme Art ingenlunde er ualmindelig, ja den kan være 

 endnu større. De to mindste af de her beskrevne Arter optræde altid med ufuldstændig 

 (halv) Sidelinie, en Ejendommelighed, hvorpaa Prof. Gill har grundet sin Slægt Hemi- 

 grammus 1 ); men i andre Tilfælde viser denne Karakter sig meget vaklende. Selv om 

 man vil lægge mindre Vægt paa, — hvad jeg dog ved denne Lejlighed ikke vil lade 

 uomtalt — at man af Arter, hvor Sidelinien normalt er fuldstændig , kan træffe Individer, 

 hvor den er afbrudt paa et lille Stykke (hvilket dog kun kan betragtes som en individuel 

 Uregelmæssighed), eller paa, at den hos de spæde Unger (f. Ex. af T. lacustris) er utydelig 

 i sit bageste Stykke, saa at dens Afbrydelse hos de voxne af visse Arter maaske kan be- 

 tragtes som en Standsningsdannelse — , maa det være afgjørende, at der er en af de fore- 

 liggende Arter (T. rivularis), hvor Sidelinien kan være fuldstændig, næsten fuldstændig eller 

 kun udviklet i to Tredjedele eller en Tredjedel af Legemets Længde, saaledes som der 

 under denne Arts Beskrivelse vil blive gjort nærmere rede derfor. Tænderne synes ingen 

 væsentlige Forskjelligheder at frembyde hos de større Arter; jeg finder i forreste Række i 

 Mellemkjævebenet 4 — 5 Tænder paa hver Side (3, naar 1 eller 2 ere faldne ud), adskilte 

 ved et lille Mellemrum i Midten; i anden Række ligeledes 4 — 5 paa hver Side, men her 

 støde de umiddelbart sammen i Midtlinien; og disse indre Tænder, som til Dels alternere 

 med de forreste, ere forsynede med flere (5 — 7) Spidser end disse, som kun have 3; bag 

 ved de indre ses i Almindelighed 1 — 3 smaa Tænder paa hver Side, paa Overkjævebenet. 

 I Underkjæven er der altid foran paa hver Side 4 større Tænder med flere (5 — 8) Spidser; 

 de aftage ligesom de i Mellemkjævebenets anden Række i Størrelse fra Midten udefter og 

 bagtil — dog er den anden Tand fra Midten altid mindre end sine Naboer — og efterføl- 

 ges af 6 — 8, højst 11 smaa, af hvilke dog den forreste i Form og Størrelse nærmer sig 

 til eller ligesom danner Overgangen til den bageste af de større, saaledes at det stundom 

 er temmelig vilkaarligt, om man vil regne 4 eller 5 paa hver Side som de større. Ogsaa de 



1 Annals of the Lyceum of Natural History of New York, Vol. VI. 1858, p. 60 (Sep. Aftr.). 



