224 



104 



hos B. Reinhardti; Panden er hos først nævnte forholdsvis bred og stærkt hvælvet, dens 

 Brede større end Afstanden fra Øjehulens Bagrand til Gjællelaagets og dobbelt saa stor som 

 Øjets Tværmaal, der indeholdes godt 4 Gange i Hovedets Længde; Øjet ligger her midt nede 

 paa Siden af Hovedet, hos B. Reinhardti over Midten af samme. Overkjævebenet ender spidst og 

 smalt i en fra selve Øjets forreste Rand fældet lodret Linie'). Skællenes Skulptur er en Del for- 

 skjellig fra «Peripitinga'ens» ; talrige Linier konvergere hos den større Art mere eller 

 mindre tydeligt mod Spidsen af Skællets blotlede Del; den mindre Art bar langt færre af 

 disse Linier, og de maa der snarere siges at divergere, i det mindste paa Rygskællene; 

 nedad mod Sider og Bug kunne de dog ogsaa antage et mere konvergerende Lob. I 

 Sidelinien, som hos B. Lundii begynder højt oppe ved Nakken, flere Skælrækker over 

 den øverste Ende af Gjællespalten, og i sin forreste Del følger langs ned med Skulderbuen 

 tæt op til denne, tæller jeg c. 60 (59 — 61) Skæl, over den 11, under den omtrent 8 Skæl- 

 rækker, paa Forkroppen; den danner ligesom et stærkt forgrenet Træ paa hvert Skæl, bredende 

 sig næsten over hele dettes Overflade, og fortsætter sig lige til Halefinnens Bagrand; denne 

 er ikke saa stærkt indskaaren som hos «Peripetinga'en», og dens midterste Straaler ere 

 lidt forlængede. Afstanden fra Rygfinnen til Nakken er lidt kortere end fra hin til Hale- 

 finnen, og dens Begyndelse falder ubetydeligt bagved Midten af Afstanden fra Snudespidsen 

 til Halefmnens Rod. Rygfinnens Afstand fra Hudfinnen er lidt mindre end Gatfinnens |j 

 Længde, men meget større end Hovedets. Gatfinnen er fortil mindre høj end Rygfinnen er 

 lang. Straaletallet er: D: 11 (2.9); A: 3.29 (27); P: 14—15; V: 8 (7); C: 5.17.5. 

 Det mindre Exemplar har den sorte Plet og tilhørende Stribe paa Halen samt Halefinnen; 

 hos det større ere de forsvundne. «Den levende «Matrinchäa's» Farve spiller paa Ryggen, 

 efter Stillingen, i levende grønt eller blaat; Bugens Sider ere hvide; Gat- og Halefinnen have 

 en smuk levende Mønjefarve, der tiltager i Styrke mod Spidsen af Finnerne; Halefinnen har 

 desuden et olivengrønt Længdebaand. Ogsaa de øvrige straalede Finner have en rødlig 

 Tone mod Spidsen, dog svagere. Gjællelaaget er oventil grønt; Forgjællelaaget sølvhvidt 

 fortil, bagtil ferskenblomstrød«. Maven paa to af Reinhardt undersøgte Exemplarer var 

 proppet med Plantestoffer, Frø og deslige. 



') 1 Tandforholdene finder jeg derimod ingen væsentlig Forskjel mellem de to Arter. Hver Under- 

 kjævegren kan have 8—13 Tænder i den ydre Række, de storre med 5 — 7 Spidser, de mindste 

 med kun én; i den indre Række, der hos smaa Exemplarer af Brycon Reinhardti begynder indenfor 

 den fjerde Tand af deri ydre Hække, hos slorre Exemplarer ligesom hos B. Lundii indenfor den j 

 sjette eller oliende, er der mindst 11—12 Tænder foruden de to storre, der staa bagved den forreste 

 i den ydre Række. Hvert Overkjæveben bærer c. 20 (18—22, hvis ingen er falden ud) smaa 

 Tænder med 1—3 Spidser, hvert Mellem kjæveben en ydre Række af c. 10 (9 — 11) og en indre 

 af c. 5 (4—7) med 3—5 Spidser hver; men denne indre Række fortsætter og kløver sig i den for- 

 reste Del af Munden igjen i to Rækker af større Tænder, 2 eller 3 i hver; de i den mellemste af 

 de herved fremkommende 3 Rækker have hver 3 Spidser; de i den bageste ere større og have hos 

 B. Lundii hver 5 (4 — G) Spidser. 



