230 



110 



den nævnte Art. Hudfînnen sidder tydeligt længere fremme end hos S. Cuvieri, hvad dog 

 muligvis kun er en individuel Ejendommelighed. Skællenes Straalestriber ere her i det 

 hele færre (6 — 10) end hos den jævnaldrende S. Cuvieri; men enkelte Skæl have 

 dog lige saa mange som dennes. Rygfinnen har ogsaa her II (2.9), Gattinnen 27 

 (.1.24) Straaler 1 ). Der bliver saaledes egentlig kun to Forsk j ell i gh ede r tilbage: den fore- 

 liggende Form har noget mindre Tænder (som det ogsaa angives af Valenciennes 

 for S. Hilarii), uagtet deres Antal er omtrent det samme (6 — 7 paa hvert Mellemkjæveben, 

 28 — 32 for hvert Overkjæveben og 23 for hver Underkjævegren) — samt større og følgelig 

 mindre talrige Skæl, nemlig 67 i Sidelinien, 10 over og 7 under samme paa 

 Forkroppen. Der kan derfor ingen Tvivl være om. at denne «Dourado» er en anden Art 

 end den først beskrevne, og nogle mindre betydelige Uoverensstemmelser med Beskrivelsen kunne 

 ikke vække synderlig Tvivl om, at det jo er den allerede iforvejen fra Rio S. Francisco 

 bekjendte S. Hilar i i Val. Men det synes da ogsaa, at man maa opgive de andre for 

 disse 2 Arter opstillede Skjelnemærker (hvis Tilstedeværelse jeg i al Fald ikke kan be- 

 kræfte) og vil gjøre bedst i kun at holde sig til de to her fremhævede: Fors kj ellen i 

 Tændernes Størrelse (der dog ikke lader sig angive absolut) og Skællenes Stør- 

 relse og Antal, der kan finde sit positive Udtryk i Talangivelser. At dette Resultat dog 

 kun er bygget paa Undersøgelsen af et eneste ungt Exemplar af S. Hilarii, eftersom jeg 

 ikke har bavt Lejlighed til at se udvoxne Exemplarer af denne Art, vil jeg, skjønt det frem- 

 gaar af det allerede anførte, ikke undlade endnu til Slutning udtrykkelig at fremhæve, da 

 det jo er tænkeligt, at Arternes Udvikling ikke gaar aldeles parallel, og at den udvoxne *S. 

 Hilarii kan frembyde Forskjelligheder fra den udvoxne S. Cuvieri, som ere mig ubekjendte. 



«Den levende Salminus Cuvieri er, ifølge Reinhardt, prydet med pragtfulde Far- 

 ver. Ryggen er grønliggraa, men i en vis Belysning fortrænger et smukt blaaligt Sølvskjær 

 ganske den egentlige Grundfarve ; ethvert af Skællene er desuden forsynet med en lille sort 

 Plet, der i øvrigt ogsaa findes paa Sidernes Skæl og først ganske forsvinder langt ned imod 

 Bugen, saa at der langs Kroppen løber en Del parallele Rækker af Pletter, som blive stedse 

 blegere og utydeligere, jo mere de nærme sig Rugen. Sidernes Grundfarve er sølvglin- 

 sende, men den ovennævnte sorte Plet, hvormed hvert Skæl er forsynet, er omgivet af en 

 gylden Indfatning eller sidder, om man vil, paa en gylden Bund, og som en Følge heraf 

 udbreder der sig over Siderne et gyldent Skjær, der endog, naar Fisken ses i en vis Ret- 

 ning, næsten ganske fortrænger Sølvglansen; nedad mod Rugen tiltager Pletternes gyldne 

 Indfatning i Størrelse, men taber tillige stedse mere af sin metalliske Glans, saa at en 



') Günther har: .... I): 11; V: S; A : 25. L. lat. 69, ™. I), max. 37. 



Valenciennes har: Ü: 10; V: 9; A: 23. L. lat. 68, og beskriver Halen som meget dybt kløvet; 

 Tallet i Bugûnnerne afviger vistnok kun fra det af Günther angivne ved, at den rudimentære Pig- 

 straale er talt med. 



