Ill 



231 



orangegul Farve er fremherskende paa den nederste Del af Kroppens Sider. Paa Hojden 

 af Bryst- og Bugfinnernes Fæste forsvinder den gule Farve temmelig pludselig, og Bugen 

 har i en Brede, der svarer til Mellemrummet mellem de parrede Finner, en smuk hvid 

 Perlemorfarve, der ogsaa udstrækker sig over Hovedets og Halens Underflade. Pandefladen 

 har Ryggens Farve, men mangler Sølvglans; Øjebenene ere i deres øverste Halvdel sølv- 

 hvide, nedentil fortrænger en gullig Tone Sølvglansen, og i endnu højere Grad er dette 

 Tilfældet paa Gjællelaaget, hvor Farven nedentil og bagtil næsten gaar over i orangerødt. 

 Den største Del af Øjets Hornhud er sølvglinsende , kun nærmest den sorte Pupil antager 

 den en rødlig Kobberfarve. Rygfinnen er olivengraa, oventil kantet med en bleg karmin- 

 rød Rand; Hudfinnen er ligeledes olivenfarvet, men lysere. De parrede Finner og Gal- 

 finnen have en pragtfuld orangerød Farve , der mod Spidsen af de første og langs Randen 

 af den sidste gaar over i blodrødt; dog finder man ogsaa Individer, hos hvilke disse Fin- 

 ner ere orangegule. Den største Del af Halefinnen er orangegul, men hen imod dens 

 Bagrand bliver Farven lidt efter lidt blodrød, hvorved der dannes en ubestemt begrænset 

 Bræmme af denne Farve om Finnen; gjennem Midten af den løber endelig en 2 — 3 Linier 

 bred, sort Stribe, der egentlig er en Fortsættelse af en sort Plet paa Halen ved Roden af 

 Haiefinnen». Det Exemplar, hvorefter ovenstaaende Beskrivelse nærmest er udkastet,, var 

 fanget den 26de September. En den 13de Februar fanget, 14 Tommer lang ung Han med 

 svulmede Mælkesække var mindre glimrende farvet: «Bryst-, Bug- og Gatfinnen saaledes 

 orangegule , ej orangerøde ; og den ovenfor omtalte 8*/4 Tomme lange Unge (fanget den 

 27de Maj) havde endnu mindre levende Farver: Gatfinnen var orangegul med lidt rødt ved 

 Forenden, Bug- og Brystfinnerne ligeledes gule med røde Spidser; Halefinnen derimod som 

 paa det store Exemplar. Siderne af Kroppen sølvglinsende, Bugen ligesaa, kun svagere; 

 Siderne havde intet Spor til gyldent Skjaer». 



Salminus Cuvieri bliver indtil \ Fod lang og er den største Gharacin i den Del af 

 Provinsen Minas, hvor Reinhardt har opholdt sig; den er hyppig saa vel i Rio das 

 Velhas som i de større af dennes Bifloder, men forekommer ikke i Søer og stille staaende 

 Vande. Ved en Størrelse af 14 Tommer er den allerede yngledygtig, og den træffes i 

 Midten af Februar med saa betydeligt udviklede Kjønsorganer, at man med Rimelighed kan 

 antage, at Legetiden indtræffer i Slutningen af Marts eller i Begyndelsen af April. Den 

 har et særdeles velsmagende Kjød og hører til de Fiske, paa hvilke der sættes allerhøjst 

 Pris. Noget Guarani-Navn har Reinhardt aldrig hørt for den, derimod gaa baade den 

 og de nærstaaende Arter i hele Minas og, som det synes, over en stor Del af Brasilien 

 under Navn af «Dourado», en Benævnelse, som de portugisiske Indvandrere have med- 

 bragt fra deres Fædreland og i sin Tid overført paa disse Fiske paa Grund af deres 

 Farvespil. 



Med Hensyn til Artens systematiske Benævnelse, for hvilken Günther har optaget 



