2G8 



IG 



Hovedskalion saaledes, at llnderkjæben hviler paa en vandret Flade, og derpaa betragter den 

 fra Siden, viser Nakkebenet (os occipitale) sig ved en kraftig Tværkam delt i to Partier. 

 Det nederste danner den egenlige Nakkeflade og stiger aldeles stejlt i Vejret; det ovenfor 

 Tværkammen liggende Parti danner en Vinkel med det første og udgjør en Del af Hjerne- 

 kassens Loft ligesom hos de nulevende Slægter: Choloepus og Bradypus. Hovedskallens 

 øverste Contonrlinie hæver sig fra den omtalte Tværkam med en svag Krumning opad indtil 

 Forenden af Issebenene og løber dernæst med svage Undulationer, men i Hovedsagen i 

 lige Linie hen til Næsebenenes Forrand. Naar Munden er hikket, er Underkjæbens nederste 

 Hand omtrent parallel med Kraniets øverste Contour, og set fra Siden danner Hovedskallens 

 Omrids nogenlunde et langstrakt Parallelogram. Tænker man sig llnderkjæben borte, viser 

 den foran Vingebenene liggende Del af den egenlige Hovedskal sig omtrent som en flrsidet, 

 fortil afskaaren Pyramide, idet Hovedskallens største Højde eller Gjennemsnit ovenfra nedad 

 falder ved Vingebenenes bageste Del og fra dette Sted aftager stedse mere fortil. Kraniets 

 Sideflader ere meget stejle, og skjøndt de ikke ved skarpe Kanter ere skilte fra Kraniets 

 øverste Flade, er denne dog i den største Del af sin Udstrækning tydeligt afgrændset. Den 

 er meget langstrakt, smal og i den største Del af sin Længde næsten plan; foran for 

 Kindbuens Udspring bliver den temmelig pludselig smallere og tillige mere hvælvet i Tvær- 

 retningen og saaledes mindre tydeligt afgrændset fra Sidefladerne. I de bageste to Tredje- 

 dele er den næsten jævnbred, idet dens Ilande kun ved Øjehulen bøje sig ubetydeligt 

 udad i et meget lidt fremspringende, afrundet Hjørne, som repræsenterer den bageste 

 Øjehule -Udvækst (processus postorbitalis) og neppe er saa stor som denne Udvækst hos 

 Mylodon robustus og hos den nulevende Bradypus -Slægt, saa at det altsaa kun afgiver en 

 højst ufuldkommen Grændse mellem Tindingegruben (fossa temporalis) og Øjehulen (orbita). 

 Som det allerede vil ses af det Foregaaende, er der ikke blot ikke nogen Issekam (crista 

 sagittalis); men de rue Linier, som betegne Tindingemusklernes Udspring, danne netop 

 selve Siderandene af Hovedskallens øverste Flade; og selv om disse Linier hos det meget 

 gamle Dyr vel nok ville være rykkede hinanden noget nærmere, end de ere paa det fore- 

 liggende unge Kranium, have de dog neppe i nogensomhelst Alder hos Coelodon- Slægten 

 naaet hinanden og dannet en virkelig Issekam, saaledes som hos Megalonyx, visse Sce- 

 lidotherier og paa en Maade ogsaa hos Megatheriet. Overfladen er overalt glat og jævn 

 og mangler ganske de Huller og Fordybninger, hvormed navnlig Isse- og Pandebenene ere 

 forsynede hos Bæltedyrene, og som staa i Forbindelse med Tilstedeværelsen af del tykke 

 Pandser, som dækker Hovedet hos disse Dyr. 



De fire særskilte Stykker, som ved deres Sammenvoksning danne det enkelte 

 Nakkeben (os occijntale)*) , ere allerede saa fuldstændigt sammensmeltede, at der ikke er 



') Tab. I. Fig. I, i. 



