284 



32 



alle Fald har været gammelt nok til, at hvis der nogensinde skulde være frembrudt en fjerde 

 Tand i Underkjæben, maatte denne Tand allerede ved dets Død have ligget mere eller mindre 

 udviklet i sin Tandhule inde i Kjæben ; denne sidste maatte derfor bagved den tredje Tand have 

 havt samme Tykkelse som i Alveolarslykket; endelig vilde i saa Fald ogsaa en lille Aabning 

 eller Spalte efter al Sandsynlighed allerede udvendig have antydet Tilværelsen af en fjerde 

 Tandhule og den i denne liggende Tand. Men paa det foreliggende Kranium er netop det 

 Modsatte Tilfældet. Underkja^ben er tyk, ligesom opsvulmet, i den Strækning, som de tre 

 Tænder indtage; men umiddelbart bag ved den tredje Tand aftager Tykkelsen pludseligt 

 saa meget, at Benet paa dette Sted aabenbart ikke vilde kunne rumme en Tandhule inde i 

 sig, og der er heller ikke Spor af Aabning, som kunde føre ned til en slig. Paa en i det 

 Væsenlige lignende Maade forholder det sig med Overkjæbebenet; heller ikke i dette er der 

 Plads til nogen Tand bag ved den fjerde. Den Slutning , hvortil en nøjagtig Undersøgelse 

 af selve Cododon- Kraniet maa føre, bekræftes dernæst fuldstændigt af de Erfaringer om 

 Tand - Frembrudet hos andre Kæmpedovendyr, som der er rig Lejlighed til at gjøre i Dr. 

 Lunds Samling. Der findes i denne Underkjæbcr af Scelidotherier og Platyonyxer af næsten 

 enhver Alder; den mindste blandt dem (en højre Underkjæbegren ) er neppe en Fjerdedel 

 saa stor som det voksne Dyrs, dens Tænder have endnu den sammentrykte Kegleform, 

 med hvilken de bryde frem'), og vise kun et svagt Spor til Slid; der kan derfor ingen 

 Tvivl være om , at denne Underkjæbe har tilhørt et særdeles ungt Dyr, maaske en endnu 

 diende Unge; men dog ere alle de fire Tænder, som det fuldvoksne Dyr besidder, allerede 

 paa deres Plads. Den forreste af dem rager ubetydeligt højere op af sin Tandhule end 

 den anden, denne end den tredje og saa fremdeles, men dels kan man se det Samme hos 

 det fuldvoksne Dyr, og dels er Slidet fuldkommen ligesaa stort paa den fjerde som paa den 

 forreste, og man maa derfor antage, at de alle fire ere brudte samtidigt frem. Men hvad 

 Erfaringen saaledes utvivlsomt godtgjør med Hensyn til Tændernes Udvikling og Frembrud 

 hos Scelidotheriet, tør man vistnok med Grund forudsætte at ville være Regel ogsaa hos de 

 øvrige Kæmpedyr -Slægter; ogsaa hos disse vil del hele Tandsæt sikkerlig være brudt frem 

 paa én Gang og i en meget tidlig Alder, og jeg skjonner derfor ikke , at der kan være 

 nogen Tvivl om, at Tandformlen ^ jo tør betragtes som den endelige hos CWorfon-Slægten, 



') I Zoologie et Paléontologie générales (p. 139) har Professor Gervais ladet Dr. Lunds Slægt 

 Sphenodon foreløbig beholde Plads blandt de andre megatherioide Slægter, men tilføjet, at der be- 

 høvedes en ny Undersøgelse af Originalstykkerne for at afgjøre, om Slægten ikke, som han havde 

 Grund til at tro, kun var grundet paa Ungen af Mylodon-$>\xä,len. Hans Formodning er, i alle Fald 

 tilnærmelsesvis, rigtig, men det var egenlig overflødigt at fremsætte den. Han maa have overset, 

 baade at Owen allerede i 1842 (Descr. of the Skel. of Mylodon, p. 170) har fremhævet, at Sphenodon 

 sandsynligvis ikke er Andet end unge Scelidotherier, og at Dr. Lund selv (uden at nævne Owens 

 Bemærkning) i sin sidste Afhandling ( 1844, Særtr. S. G. Afh. S. 62) har taget Slægten Sphenodon 

 tilbage, fordi han havde overbevist sig om, at den kun var grundet paa »den een- til toaarige 

 Scelidolheriiim- (og Platyonyx). 



