1 



IA utidens Astronomi maa, andre vigtige Fænomener ufortalt, væsentlig karakteriseres ved 

 den Kamp, som den fører mod de systematiske Fejl. 



Betegnelsen »systematiske Fejl» bruges i Modsætning baade til de tilfældige Fejl og 

 til dem, som man kan afhjælpe ved at beregne Korrektioner, fordi man kjender Fejlkildernes 

 Natur og Virkemaade. Men disse Modsætninger ere noget ubestemte. Der gives Fejl, om 

 hvis egentlige Aarsag man kan være i Tvivl endnu længe efter, at man har fundet den 

 mathematiske Lov, der fremstiller dem som Funktion af en eller anden Omstændighed ved 

 Observationerne. Og at Grændserne overfor de tilfældige Fejl er usikker ligger ikke blot 

 deri, at det kan være tvivlsomt, om man overhovedet nogensinde med fuld Ret kan tale 

 om Tilfældighed ved Fejl. Den tekniske Betegnelse « tilfældige Fejl« defineres nemlig dels 

 derved, at man ikke ved at sammenstille de ved Observationens Gjentagelse fundne Resul- 

 tater med nogen apriorisk angivelig Omstændighed ved Observationerne, maa kunne paavise 

 en Relation mellem Fejlene og en saadan Omstændighed; dels i positiv Form derved, at 

 det, for at Fejlene skulle kunne behandles som tilfældige, kræves, at de, naar man ordner 

 dem efter deres Størrelse, og naar Gjentagelsernes Antal blot er tilstrækkeligt stort, skulle 

 aabenbare Tilstedeværelsen af en Fejllov, der sætter Hyppigheden af Fejl, der falde mellem 

 vilkaarligt valgte Grændser, i Relation til selve disse Grændser. 



Nogle ville maaske som yderligere Definition paa de tilfældige Fejl kræve, at denne 

 Fejllov skal antage en vis særlig Funktionsform, den exponentielle 



hvor x Q er den rimeligste Værdi, m Middelfejlen. Men selv om man ikke vil henregne 

 saadanne Fejl til de systematiske, hvor Fejlloven blot er en anden end denne exponentielle, 

 der er Forudsætningen for en direkte Anvendelse af mindste Kvadraters Methode, saa 

 forekommer der Tilfælde, hvor Grændsen mellem de to Slags Fejl kan være meget tvivlsom. 



48 



