384 



4 



Paa flere Omraader navnlig ved de saakaldte personlige Fejl, der synes at have en 

 eller anden fysiologisk Oprindelse, og ved Observationsrækker til Bestemmelse af de Værdier, 

 der bestemme Ejendommelighederne ved et Instruments Opstilling eller Virkemaade, og som 

 jeg her vil kalde Instrumentkonstanter, forsaavidt de skulde været konstante, dersom Instru- 

 mentet var fuldkomment, forekomme saadanne Tilfælde, hvor det kun altfor aabenbart er 

 umuligt at karakterisere de forskjellige Fejls Hyppighed ved en Fejllov, og hvor der, naar 

 man ordner Observationerne af den samme Værdi kronologisk, synes at vise sig en Afhæn- 

 gighed mellem Observationstiden og Fejlenes Beløb, saa at man altsaa ialtfald foreløbigt 

 kunde være berettiget til at kalde Fejlene systematiske. Men naar man saa har søgt at 

 korrigere saadanne Fejl under den Antagelse, at de vare mathematiske Funktioner af 

 Observationstiden, saa er Haabet om ad denne Vej at befri Observationerne fra de pinlige 

 systematiske Fejl ideligt blevet skuffet. Naar man troede at have fundet den befriende 

 Korrektionsformel og prøvede den paa tilstrækkeligt langt fortsatte Observationsrækker, viste 

 det sig bestandigt, at det var umuligt at fremstille Fejlene som Funktioner af Tiden eller 

 ialtfald at bruge Formelen til Forudberegning af personlige Observationsfejl eller Instru- 

 mentkonstanterne. 



Det turde være, at man i saadanne Tilfælde ofte vil komme til mere tilfredsstillende 

 Resultater ved en nøjere Prøvelse af disse Fejls Forhold til de tilfældige Fejl. Ere de omtalte 

 Fejl end ikke ligefrem tilfældige Fejl, saa er det ialtfald muligt, at de kunne være Resultatet 

 af en Samvirken af flere tilfældige Fejlkilder, thi den velbekjendte Sætning, at en Kombina- 

 tion af forskjellige tilfældige Fejlkilder, hver med sin Fejllov, kan fremstilles som en enkelt 

 tilfældig Fejlkilde med sin af de øvrige afhængige Fejllov, har en Undtagelse, som ikke synes 

 altid at være bleven tilstrækkeligt paaagtet. Sætningen gjælder ikke, naar nogen af Fejl- 

 kilderne virker paa en saadan Maade, at flere end een af de iøvrigt indbyrdes uafhængige 

 Observationer paavirkes af hver enkelt Fejl, som flyder af den paagjældende Fejlkilde. Lad 

 os f. Ex. antage, at en Række Værdier o x , o 2 , o 3 . . . . o„, der i og for sig kunde været 

 opfattede som den egentlige Gjenstand for Observationerne, ved en tilfældig Fejlkildes Ind- 

 flydelse have faaet Tillægene e\ , e' 2 . . . . c' n efter en Fejllov, der kan antages at være 

 exponentiel, at man imidlertid ikke opfatter selve o'erne som Observationens Gjenstand, men 

 derimod de successive Summer af de efter Indices ordnede o'er altsaa 



O, = o x 



O t = ©i 4- o. 2 



On= O, -f 2 + . . . 0„, 



og at man ovenikjøbet nødsages til at vælge denne Opfattelse, fordi andre væsentlige tilfæl- 

 dige Fejlkilder netop paavirke disse Summer med tilfældige Fejl e",, t" 2 , . . . e" n efter en 

 anden Fejllov, som vi ogsaa kunne antage for exponentiel, da ville Totalfejlene altsaa 



