5 



385 



<"'•_> + «'i + e' 2 



e 'i + ^2 + * • ■ e '» 



i Almindelighed hverken folge den exponentielle eller overhovedet nogensomhelst Fejllov, 

 men derimod, naar de ordnes efter Indices for e" fremhyde Ejendommeligheder, der i høj 

 Grad ligne, hvad man ser ved de ovenfor omtalte kronologisk ordnede Oversigter over 

 personlige Fejl eller Resultater af Iagttagelser over Instrumentkonstanter. Der er ogsaa ret 

 gode indre Grunde til at forklare de omtalte Fænomener paa denne eller lignende Maade 

 ved en Komplikation af tilfældige Fejl, og i denne Henseende er Forholdet vel omtrent det 

 samme for de personlige Fejl og Fejlene ved Instrumentkonstanterne, da Sandseorganerne 

 jo kunne betragtes som Instrumenter. Fejlene ville dels være saadanne Opfattelsesfejl, som 

 paa tilfældig Maade maa antages at vexle fra den ene Observation til den anden ligesom 

 Fejlene e" i vort Exempel, dels saadanne som med Nødvendighed betinges af Instrumentets 

 tilfældige Tilstand i Observationens Øjeblik, forsaavidt denne ikke lader sig beregne efter 

 Omstændigheder saasom Temperatur og Lufttryk etc. 



Hvad nu Instrumentets Tilstand angaar, vil man, saalænge samme Instrument benyttes, 

 ingenlunde kunne se bort fra en Afhængighed af Tilstanden i det foregaaende Øjeblik. 

 Vistnok kan der for mange Instrumenters Vedkommende paavises en Normaltilstand, fra 

 hvilken Instrumentet ikke kan fjerne sig mere end, at det altid holder sig indenfor visse 

 Grændser, og rimeligvis vil der da hyppigt, naar Instrumentet er bragt ud af den normale 

 Stilling, være større Sandsynlighed for en Tilnærmelse til det normale end for en yderligere 

 Afvigelse. Dog har jeg en stærk Tilbøjelighed til at antage , at saadanne tilfældige Varia- 

 tioner af et Instrument, som lade det svinge omkring en Normalstilling som den til enhver Tid 

 sandsynligste Stilling (hvorved disse Fejl vilde forbinde sig med Opfattelsesfejlene c"), ville va re 

 temmelig sjeldne, ialtfald ikke saa hyppige som saadanne Variationer, hvor Normaltilstandens 

 Indflydelse er umærkelig, og hvor et «status qvo» er Reglen, idet Instrumentets tilfældige 

 Variationer ske saaledes, at Tilstanden i det ene Øjeblik er den rimeligste Tilstand i næste 

 Øjeblik, Følgen heraf bliver, at Fejlene summere sig saaledes som e'. Endnu en tredie 

 Slags Instrumentvariationer bør vel nævnes som typisk ved Siden af disse, nemlig saadanne, 

 hvor den faktiske Tilstand i ethvert Øjeblik er lig med Middeltallet mellem den faktiske 

 Tilstand i foregaaende Øjeblik og den rimeligste Tilstand i næste; et saadant Forhold kan 

 vel vanskeligt tænkes ved Instrumentkonstanter, ved L'hret turde det derimod spille en 

 Hovedrolle og lade Fejlene i Uhrets Gang virke gjennem en dobbelt Summation. 



Jeg har forsøgt at udvikle Theorien for Fejl, der paa den i (1) angivne Maade 

 opstaa af to Fejlkilder, og haaber derved at bidrage noget til at reducere Omraadct for de 

 systematiske Fejl. Ganske vist vil der være ulige større Fordel forbundet med at lære at 



