422 



M 



fra den almindelige Granulation, ja næsten flyde sammen med denne. Ogsaa Suborbitalia 

 ere fint takkede i Ivanten lios l ugerne, og der er paa det bageste Suborbitale umiddelbart 

 foran Præoperculum 3 — 6 stærke Torne, de fleste rettede fortil, den bageste mere nedad; 

 den opstigende Hand af Forgjællelaaget løber noget over Midten ud i en temmelig stærk 

 Torn eller spids Forlængelse, og i Ilanden af selve Operculum danne de tornlignende Skæl 

 en Antydning til en lille Tornegruppe. Til alt dette ser man intet bos de voxne, eller i 

 det bøjeste svage Spor, men det forsvinder ikke altsammen lige tidligt: Spidsen paa For- 

 gjællelaagets opstigende Hand forsvinder tidligt (ved en Længde af 70 Mm.), Tornene paa 

 den bageste Del af Suborbitalia derimod forboldsvis sent. Kegledannede Tænder ere til- 

 stede i begge Kjæver hos Ungen, og om end enkelte af dem allerede ere noget afrundede, 

 er der dog et stort Spring derfra til den for de voxne karakteristiske Brolægning af Kjæ- 

 verne. Endelig bar Hovedets Omrids bagtil i betydelig Grad skiftet Figur, som det 

 bedst vil ses ved at sammenligne Afbildningen, Tab. 1, f. 5 med en voxen Dactylopt. 

 volitans. Paa Grund af Nakke- (eller Skulder) piggenes forholdsvis stærkere Udvikling ser del 

 ogsaa ud, som om første Hygfinnc hos Ungerne var fæstet noget længere fremme end 

 hos de voxne. 



Selv hos de mindste Unger af den her omhandlede Hække er det tydeligt, at 

 enkelte Skæl, især i den Had, som danner Grænsen mellem Rugens (samt Halens) Under- 

 flade og Sider, men ogsaa i en Linie højere oppe paa hver Side, ere stærkere udviklede 

 end de andre og danne ligesom en Antydning til mere fremtrædende Kjole; ligeledes kan 

 man, selv hos de yngste, gjenfinde de to Smaakjøle paa hver Side af Haleroden, som 

 dannes af et stort, stærkt sammentrykt, eilieret Skæl. 



Som bekjendt har Brystfinnen hos den voxne Dadylopterus en næsten vandret 

 Stilling og er ved et dybt Indsnit delt i to Dele, en forreste mindre, der støttes af 6 

 Straaler, og en slørre, den egentlige « Vinge«, støttet af (tilsyneladende) c. 30 lange Straaler; 

 Længden af de forreste Straaler er kun en Tredjedel eller noget derover af « Vingens«, som 

 naar til Boden af Haiefinnen eller endog lidt forbi de forreste korte Halefinnestraalers Ud- 

 spring. Denne Længde kan « Vingen« opnaa tidligt; allerede hos Flyve-Ulke med en Total- 

 længde af 70 — 80 Mm. naar « Vingen« til eller dog nærsten til Halefinnens Rod. Men paa 

 den anden Side kan man ogsaa træffe halvvoxne Exemplarer (150 Mm.), hvor den er paa- 

 faldende kort, saa at der kan tælles flere Skælrækker mellem Spidsen af de nedlagte Rryst- 

 finner og de første korte Halefinnestraaler. Men kommer man ned til Individer under 

 70 Mm. i Totallængden, da aftage Rrystfinnerne rask i Størrelse; hos Exemplarer 

 paa Gl Mm. er der allerede 6—7 Skæl mellem Vingespidsen og de første Halefinnestraaler, 

 hos Exemplarer paa ol Mm. omtrent 10; og hos den alleryngste af vore Ikicti/lopterus- 

 Unger (Tab. I, fig. o) ere Rrystfinnerne ikke meget længere end Bugfinnernc, naa kun 

 halvvejs til Halefinnens Bod, og deres forreste (øvre) Afsnit har tre Fjerdedele af den 

 korte « Vinges « Længde. Brystfinnen har her i det hele en mindre vandret, mere 

 skraa, Stilling, og det er deraf tydeligt, at det forreste mindre Parti, som antydet, egentlig 

 er det øvre, ikke det nedre, som det betegnes i Günthers «Gâtai. Àcanth.» H, p. 221, 

 ja endnu i «Fische der Südsee» VI, p. 169. 



Alle yngre Daclyloptcrer have en Tegning af tre mørke Baand tværs over Byggen 

 af Krop øg Hale, de lo under første og anden Rygfinne, del tredje foran Halefinnen, der 



