426 



18 



eller for det andet, eller lige godt for det ene og for det andet, — og en saadan maa jo 

 dog gives, hvis den Formodning er rigtig, at Cephalacanthus-, om man kan bruge det Udtryk, 

 »forvandler sig» til Dactylopterus\ dels, at denne Formodning synes at modsiges derved, 

 at \i kjende Dactylopterer, der ere mindre ènd de største «Cephalacanther». Denne sidste 

 Vanskelighed kommer man imidlertid ud over ved at betænke , at alle Dactylopterer næppe 

 forvandle sig lige tidligt eller med den selvsamme Størrelse; Omdannelsen, der uden 

 Tvivl gaar meget hurtig for sig, indtræder aabenbart, naar den unge Fisk omtrent har 

 naat en Længde af en halv Centimeter, hos nogle lidt før, hos andre lidt efter at de 

 have naat denne Størrelse — maaske efter de Forhold, hvorunder de leve, maaske uden 

 Hensyn til disse, rent individuelt; man vil derfor kunne træffe Former med korte «Vinger» 

 og el ogsaa i andre Henseender fremmed Udseende [Ceplialacanthus) , der ere lidt over 

 50 Mm. lange, og omvendt Individer, der allerede have iført sig de for Dactyloptererne 

 meget karakteristiske Træk, uagtet de ere lidt under 50 Mm. lange. Og hvad de savnede 

 Overgangsled mellem begge Former angaar, da vil jeg dog minde om, at den af Cane- 

 s tri ni afbildede 50 Mm. lange "Cephalacanthus* allerede for saa vidt er mere dactylopteroid, 

 som den har Brystfinnerne mere udviklede end nogen «Gephalacanth», som jeg har set; og 

 det samme er Tilfældet med de af Valenciennes (61 Mm.?) og Steindachner (58 Mm.) 

 afhildede Former; hos dem begge ere « Vingernes« to Afsnit omtrent lige lange, og hos 

 Pariser-Museets have de i det hele taget, synes det, været fuldt saa udviklede som paaCane- 

 strinis. — Skjønt jeg altsaa har gjort lignende Erfaringer som Steindachner, tror jeg 

 dog, at man, naar man tager den hele Formrække i sammenlignende Betragtning, vil finde, 

 at Sandsynligheden for de to her omhandlede Fiskeslægters Identitet er aldeles over- 

 vejende, og at man ikke udsætter sig meget for at gribe fejl ved at betegne de her 

 beskrevne og afhildede «Pungitier» eller "Cephalacanthus spinarella« som Ungdomsformer af 

 Dacttjlopterus volitans Lin. 



Forholder dette sig rigtigt, ville de ovenfor noterede Lokaliteter for « Cephalacanthus 

 spinarella», i Forbindelse med dem, der allerede foreligge i Literaturen, navnlig de fra 

 «British Museum», kunne yde et Bidrag til Kundskaben om Udbredningen af Dactyhpterus 

 volitans. Langs Amerikas Ostkyst forekommer denne Fisk fra Newfoundland til Bio Janeiro 

 i det mindste; den forekommer desuden i Middelhavet, ved de kanariske og kapoverdiske 

 Øer. At denne Udbredning ved de omtalte Fangststeder for de formentlige Unger udvides 

 til Guinea-Bugten, er mindre væsentligt; mere Vægt vil jeg lægge paa, at der mellem de 

 anførte Findesteder for « C. spinarella» er tiere rent pelagiske og navnlig flere N. og S. for 

 Linien, midtvejs mellem Afrika og Brasilien, omkring S.Paul; et Exemplar er taget paa 

 21° N. Br. og 50° V. L., altsaa vel over imod Vestindien, men dog saa langt fra Antillerne, 

 at man vistnok tor betegne Dactyhpterus som en subpelagisk Fiskeslægl — den eneste 

 maaske i den hele Ulkegruppe — der ikke holder sip alene til de tropiske eller sub- 



