450 



42 



modbevise det — d. v. s. at afgjøre paa en virkelig Fyldest gjørende Maade, om denne eller 

 hin Form har sine naturlige Slægtninge i denne eller hin Gruppe eller inaaske er dem 

 begge uvedkommende. Overordentlig meget venter endnu paa den monografiske Bearbej- 

 delse, som ene kan bringe Klarhed herover. Imidlertid gaar man, og maa gaa endnu i de 

 fleste Tilfælde, efter et vist Skjøn og maa til en vis Grad stole paa, at vedkommende 

 Systematiker i sin rige Erfaring og sin ved Undersøgelsen af talrige Typer skærpede Op- 

 fattelsesevne har et Korrektiv, der sikrer ham mod altfor store Fejlgreb. I delte Tilfa:lde 

 kan jeg dog ikke drive Tilliden saa vidt. Günther' s »Acanthopteri cotto-scombriform.es» 

 omfatte, foruden Acanthurerne, paa den ene Side de fleste af Gu vier' s Scomberoider (med 

 Udelukkelse af Xiphiadæ, Trichmridæ og Kurtidæ), paa den anden Side Elkefiskene (Cottina, 

 Cataphracti) , de armfinnede Fiske (Batrachi, Pedicvlati v. Lophio'idei) , den temmelig uens- 

 artede Fjæsing-Gruppe (Trachinidæ) og et Par isolerede Slægter {Comephorus, Malacanthus). 

 Sammenstillingen af disse meget heterogene Elementer motiveres ved den Ytring, «at de ægte 

 Ulkefiske gaa jævnt over i de egentlige Makrelfiske ». Denne Bemærkning er mig, efter mit 

 (maaske ikke tilstrækkeligt omfattende) Kjendskab til disse Former, ganske uforstaaelig, og 

 den er ikke bleven mig fatteligere ved at gjore Bekjendtskab med Anoplopoma eller Scom- 

 brocottus Pet. 1 ), om hvilken en saa fremragende Zoolog som Prof. Peters har erklæret, at 

 "den paa en paafaldende Maade bekræfter Slægtskabet mellem Scomberoidei og Cataphracti«. 



Endnu en anden Digression være mig tilladt som Forberedelse i Sagen. Begge 

 Grupper: Thyrsitidæ (Gempylidæ) og Triclmiridæ høre, synes det, som overhovedet saa stor 

 en Del af Makrelfiskenes Slægtsrække, for største Delen til Højsø-Faunaen eller til Dybhavs- 

 Faunaen, for saa vidt som man kan holde disse to Begreber ude fra hinanden. De Efterretninger, 

 som man bar om disse Fiskes Forekomst, ere ganske vist noget sparsomme, men selve denne 

 Fattigdom paa Underretning tyder maaske, nærmere beset, paa at del forholder sig som 

 her antydet. Prof. Reinhardt har meddelt mig, at den ene af de ved «Galathea»-Expedi- 

 lionen hjemførte Thjrsites atun Euphr. (chiknsis C. V.) er fanget «paa betydelig Dybde« ud 

 for Valparaiso , paa en af de fra Skibet udlagte Kroge. En stor Gempylus serpens Sol. 

 blev fanget paa den samme Rejse paa en fra Skibet udlagt og efter dette slæbende Krog i 

 rum Sø, i Atlanterhavet, mellem de kanariske og kapoverdiske Øer. Museet bar efter- 

 haanden (som det senere nærmere vil blive paavist) faaet Unger af Gempyier fra saa mange 

 Steder i det aabne Atlanterhav, mellem Vendekredsene, fra 22° N. Br. til 3° S. Br. og 

 fra 5G° til 17° V. E. (i det indiske Ocean mellem 17° N. Br. og 5° 21' S. Br. og mellem 

 81° 56' og 115° 40' 0. L.), at det ikke kan betvivles, at denne Slægt i det mindste paa tid- 

 ligere Udviklingstrin er en ren pelagisk Fiskeform, selv om den, som ældre, snarere er en 

 Beboer af de meget store Havdybder, som Günther 2 ) kalder den. Vel besidde vi den 



') Monatslicr. Aknd. Berlin, 1872, S. 568. 



2 ) Andr. Garrett, Fische d. Südsee, I, S. 1 0G. 



