63 



471 



Smaafïske 1 ) i et dybere Bælte end det, hvori Harpunen ramte dem selv. At de dog ogsaa 

 kunne fiskes «paa Dørg«, som Makrelen, fremgaar af Cooper's Angivelse om hans 

 «Orcynus pacifiais», til hvilken jeg senere kommer tilbage. Efter alle Erfaringer høre 

 «Albacoren» og «Boniten« (Orcynus germo og Thynnus pelamys) til Thunfiske-Gruppens 

 mest pelagiske Former 2 ), ere ægte Hojsøfiske i højere Grad end den store Thunfisk 

 [Orcynus thynnus) og end den lille Thunfisk {Thynnus thunnina), skjønt de alle fire have 

 noget nær den samme kosmopolitiske Udbredning. 



Saa vidt tror jeg at man, uden at overskride det sandsynliges eller rimeliges 

 Grænser, tør drive Kritiken af de opstillede Thynnus- Arter. Jeg maa dog tilføje, at 

 naar jeg har trot at kunne reducere dem (med Forbigaaelse af nogle faa, som jeg ikke 

 her har Grund til at medtage, f. Ex. Thynnus bilineatus, Gills Grammatorcynus) til fire, 

 da er denne Dom jo kun grundet paa mit (muligvis altfor indskrænkede) .Materiale, og 

 jeg er ikke hildet i en (muligvis illusorisk) Tryghed for, at jeg i alle Tilfælde skulde 

 have truffet det rette. Maaske er der mellem de formentlig apokryfe Arter dog nogle, 

 som fremtidige Erfaringer ville give fornyet Borgerret som selvstændige; men det maa 

 vistnok erkjendes, at endnu have de ikke denne, og at Sandsynligheden for Tiden er 

 mod dem. Muligvis vil Fremtiden kunne fremdrage Forhold, som jeg har maattet 

 lade ligge, fordi min Undersøgelse var begrænset ved det mig foreliggende Materiale. 

 Da dette altsaa ikke tillader mig at fælde nogen mere afgjørende eller endelig Dom end 

 det her, i Henhold til det ovenanførte, er sket, har der heller ikke for mig været Anled- 

 ning til at drive Kritiken eller Drøftelsen af de foreliggende Beskrivelser til den yderste 

 Detail. Imidlertid skal jeg endnu et Øjeblik opholde mig ved to beskrevne Former af 

 « Albacora»-agtige Fiske, med Hensyn til hvilke jeg ikke er kommet til noget bestemt Resultat, 



') -Til Kundskab om Eimantolophus og Ceratias*, Vid. Selsk. Skr., 5. R., XI, p. 322— 23. 



2 ) «Bonito'en , skriver Kapt. Andrea, er den Højsøfisk, som jeg hyppigst har set og fanget; den ses 

 overalt i Nord- og Sydatlanterhavet, mellem Vendekredsene, hyppigere og i større Mængde, jo mere 

 man nærmer sig Ækvator. I det indiske Hav har jeg ikke set den S. for 26° S. Br. og ikke 0. for 

 70° Ø L. I Java-Soen, Kina-Søen, det gule og japanske Hav har jeg aldrig set den.« (Jfr. dog 

 hvad ovenfor er bemærket i Anledning af den paa «Galatheas« Rejse harpunerede Bonito.) >Paa 

 Funchais Fisketorv har jeg set den fra 10—12 'S til 100 $ og derover. Naar Skibet løber 4—6 Knob 

 i Timen, ser man ofte store Skarer af Boniter løbe foran det for at fange Blæksprutter, Flyvefiske 

 og andre Smaafisk, som skræmmes op ved Skibets Bevægelse gjennem Vandet. De fanges da 

 enten med Elgier eller med Krog og Snøre, f. Ex. ved at binde en Flaske ved Krogen, saaledes at 

 denne er skjult i hin, og lade denne slæbe fra Nokken af Klyverbommen , saaledes at den 

 stadigt vipper i Overfladen af Vandet foran Skibet. Agter for dette har jeg kun fanget én. De 

 ses altid i Stimer og kunne løbe en temmelig Fart gjennem Vandet, men deres Bevægelse synes 

 noget klodset og ubehændig. — Om Albacora'en ejælder det samme som om Boniten, dog med 

 den Undtagelse, at jeg aldrig har set saa mange af dem; ofte ses de mellem hinanden, og de synes 

 at leve meget fredeligt sammen. Undertiden kunne to Skibe sejle hinanden saa nær, at man kan 

 tale sammen gjennem Raaberen, og det ene Skib kan være omgivet af Albacorer og Boniter og 

 fange mange af dem, medens man fra det andet ikke ser en eneste.« 



