67 



475 



rummene mellem Hæmapofyserhe sondrede Dannelser. Hvorledes de enkelte Dele hule sig 

 føre tilbage til de simplere, typiske Forhold hos Orcyncrne, vil fremgaa af de vedføjede 

 Figurer og deres Forklaringer. Mellem Th. ihunnina og Th. pelamys er der i de her 

 skildrede Forhold kun Forskjelligheder af underordnet Betydning, ved hvilke jeg derfor ikke 

 anser det for nødvendigt at dvæle. 



Det vil heraf ses, at i Henseende til Henbygningen fordele Thunfiskene sig i de 

 samme to Grupper (Orcynus og Thynnus) som efter de mere udvortes Karakterer, og at 

 der ikke er tilstrækkelig Grund til (med Gill) at stille O. germo (alalonga) og O. thynnus 

 i to forskjellige Slægter paa Grund af Forskjellen i Brystfinnernes Længde. 

 Slægten Pelamys, der i nogle Karakterer slutter sig til Thynnus (s. str.) , i andre til 

 Orcynus, er i osteologisk Henseende i alt væsentlig en Orcynus; Cybium ligeledes; under- 

 ordnede Forskjelligheder lade sig vistnok paavise, f. Ex. at Zygapophyses infero-anteriores 

 hos Pelamys allerede bortfalde paa et Punkt, der ligger langt tilbage i Hvirvelrækken, men 

 ere tilstede i næsten hele dennes Længde hos Cybium; eller at Insertionslinierne for de 

 øvre og nedre Ribben ligge hinanden forholdsvis nær hos Pelamys (chilensis). Derimod viser 

 Auæis, som jo ogsaa ved sin glatte Gane og (udenfor Skælharnisket) nøgne Hud slutter sig 

 nærmest til Dværg-Thunflskene (Tlnjnnus s. str.), et lignende Forhold som det hos disse 

 beskrevne, men mere simpelt, mindre kompliceret, og i visse Maader modificeret. Omtrent 

 fra den Ilte Hvirvel (forfra) af udspringe Ribbenene fra meget lange, nedadtil kløftede, 

 «EJypapofyser» , der skylde deres Fremkomst til den med den 13de Halehvirvel (bagfra) 

 brat optrædende, enorme Forstørrelse af de bagre Halehvirvlers Foramina inferiora. Den 

 morfologiske Sammenhæng vilde dog her — naar man ikke i Forvejen kjendte Forholdene 

 hos Thynnus (s. str.) — være mindre tydelig eller forslaaelig, fordi disse Foramina allerede 

 fra hin 13de Halehvirvel af ere gjennembrudte (aabne) for neden og bagtil. Derved kommer 

 det ikke til Dannelsen af et «Gittervaerk» mellem de øvre og nedre Bibbers lnsertionslinier, 

 som hos Thynnus (s. str.), men — for at blive i Billedet — kun af et « Stakitværk«, hvilke 

 Dannelser jo i øvrigt, for saa vidt som de afgive Fæste for Legemets Sidemuskler, synes 

 at maatte gjøre samme Nytte som «Spinœ hæmales* hos Orcynus (m.), Cybium, Pelamys o. s.v. 

 Hovedforskjellen mellem disse Slægter paa den ene Side, r Thynnus og Auæis paa den anden, 

 er, at Canalis hæmalis hos hine paa sædvanlig Maade følger Hvirvellegemerne, liggende 

 umiddelbart under disse, som Canalis spinalis over samme, hos de sidst nævnte to Slægter 

 derimod i en længere Strækning (omtrent fra den Ilte til den 28de Hvirvel hos Auæis) fjærner 

 sig fra Hvirvelaxen, beskrivende en stor Bue nedadtil. Der er fremdeles den Forskjel mellem 

 Auæis og alle de andre Slægter, at medens hos disse Ribbenene i hele den Strækning, hvorom 

 her er Talen, i Bughulens større bagre Afsnit, fæstes, tæt samlede, paa Spidserne af Spinæ 

 hæmales (Orcynus) eller af mødende Bugbuer (Hæmapofyser) , naar hine «nedre Torntappe« 

 ikke ere udviklede (Tliynnus), ere de hos Auæis fæstede til «Hypapofysernes» gaffeldelte Ender, 



60* 



