93 



501 



kommet frem; i det hole ere disse Smaaflske brunlig bronzeagtige med nogen (Hans paa sine 

 Steder; Halen er, fornemmelig hos de yngre, næsten farveløs eller i det mindste lysere. 



Af Slægten Pterycombus Fries og dens hidtil eneste Art, l't. brama — forst 

 beskreven af B. Fr. Fries i 1837 i «Vet. Akad. Mandl.», senere af Lilljeborg 1 86 i i 

 et allerede anført akademisk Lejlighedsskrift — er der, efter lir. Colletts Opgivelse, 

 hidtil kommet tilstede 10 Exemplarer, de fleste i Finmarken, 1 udenfor Bergen. Den 

 er erkjendt for at være en « arktisk Dybvandsart» , og det angives, at den er «enten 

 fanget paa betydelige Dybder eller funden opkastet paa Stranden», med Undtagelse af det 

 bergenske Exemplar, der blev fanget paa 100 Favne, og et andet, der blev fanget i et i 

 i Fods Dybde under Havfladen stillet Laxegarn. Længden af de iagttagne Exemplarcr 

 har varieret fra 350—465 Mm. 



Museet besidder flere Former af pelagiske Smaafiske, der minde stærkt om Slægten 

 Brama, uden dog at kunne henføres til denne. Et saadant Exemplar, 22 Mm. langt (for- 

 uden Haleflnnen), som Hygom fandt i en Albacora-Mave paa 8° N. Br. og 24° V.L. 

 sammen med en Del virkelig Brama-Yage\, er utvivlsomt en Unge af Pterycombus- Slægten, 

 ja muligvis, saa vidt jeg skjønner, af selve Pt. brama, uden at det paa nogen Maade er 

 min Mening at erklære dette for en afgjort Sag. (Jfr. Tab. IV, fig. 4.) Jeg har ikke hos 

 denne lille Fisk fundet noget, som synes mig en bestemt Hindring for denne Henførelse, 

 og der er i og for sig intet urimeligt i at antage, at en Dybvandsfisk kunde være udbredt 

 fra den arktiske Zone til ind i den tropiske; thi i de dybe Vandlag, nær ved Bunden, ere 

 Temperaturforholdene arktiske selv under Ækvator; eller i, at den som Unge beboede 

 højere og derfor varmere Vandlag end senere. Paa den anden Side er det jo ogsaa muligt 

 (for ikke at sige: højst rimeligt), at der gives flere Pterycombus- Arter , og det er derfor 

 maaske lige saa sandsynligt, at denne Unge fra Albacora'ens Mave tilhører en anden Art 

 end den, der hidtil har været en af den norske Dybhavsfaunas mest karakteristiske Former. 



Exemplaret er ret vel vedligeholdt, dog ere Hale- og Bryslfinnerne stærkt medtagne 

 af Fordøjelsen. Legemets Højde (11 Mm.) er netop det halve af Totallængden, Tykkelsen 

 over Gjællelaaget 5V2 Mm. eller en Fjerdedel deraf, Hovedets Længde (10 Mm.) kun lidet 

 mindre end Legemels Højde; Øjets Tværmaal 4V2 Mm. eller næsten det halve af Hovedets 

 Længde. Det vil heraf skjønnes, at saa vel Hovedet som Øjet ere forholdsvis over- 

 maade store, og der vil sandsynligvis mellem det her beskrevne og det udvoxne ligge et 

 Mellemstadium, hvor Bagkroppen er voxet mere ud og Legemsformen i det hele mere 

 langstrakt end den er nu og atter senere hos den udvoxne Pterycombus. Hovedets Profil 

 sænker sig fra Nakken af først med en skraa, men temmelig ret Linie, derefter næslen lodret 

 ned mod Mund spalten ; Panden er bred, noget hul, den øvre Orbitalrand takket. Paa Grund 

 af Øjets Størrelse støder Øjehulens Rand umiddelbart op til Hovedets Profil, og «Snuden» 

 er overmaade kort; Overkjævebencts Endepunkt falder under Pupillens Bagrand. Hjørnet af 

 det afrundede Forgjællelaag og de tilstødende Dele af dets Rande ere fint takkede ligesom 



