502 



94 



hos i?røma-Engerne. Skælklædningen standser med en skarp Grænse mod Panden efter 

 en Linie, der trækker sig fra et Punkt midt over Øjet til hen imod dettes Bagrand; Panden, 

 Snuden og Underkjæven ere nøgne, hvorimod Overkjævebenets bredere Del, Kinderne og det 

 hele Parti bag ved Øjet, Gjællelaagspartiet derunder indbefattet, er skælklædt. Begge Kjæver 

 ere udstyrede med en enkelt Række forholdsvis store og stærke Krogtænder; derimod har 

 jeg ingen set paa Ganen eller Tungen. Langs hen ad Kroppens Sider kan der tælles mindst 

 16 Rækker af Skæl, foruden Finnedækskællene, konvergerende mod den tynde flalerod; den 

 synlige Del af hvert Skæl har en høj Rudeform og fine Viftestriber , og hvert af dem har 

 sin bagudrettede Krogtorn, der danne tydelige Længdelinier langs hen ad Bagkrop og Hale; 

 jeg har talt c. 50 i én Række. Rygfinnen begynder i Linie med Øjets Bagrand, Gatfinnen 

 under de næsten lodret fæstede Brystfinner ; jeg har talt: I): 49; A: 36; de længste Straaler 

 i Rygfinnen ere 6—7 Mm. lange; nogle af de forreste i begge Finner synes at have været 

 forlængede i tynde Traade, maaske har dette været Tilfældet med flere. De smaa Rug- 

 finner sidde et kjendeligt Stykke foran Brystfinnerne og naa til det Punkt, hvor Gatfiunen 

 begynder. Hovedet er lyst, sølvagtigt, Krop og Hale bronzeagtig brunlige uden stærk Glans, 

 Ryg- og Gatfinnen sorte; desuden er der lidt sort paa Panden, Brystfinnernes Fæste og 

 Bugfinnerne. 



Det er utvivlsomt aldeles rigtigt, at man i Undergruppen «Bramidœ» har givet 

 Pteraclis Plads som den tredje i Forbundet, ved Siden af Brama og Pterycombiis. Den 

 er ligeledes en pelagisk Fiskeslægt og formodentlig en Beboer af dybere Vandlag. Den 

 er derfor meget sjælden i Samlingerne ; de Exemplarcr, der vides at være til Stede i andre 

 europæiske Museer, overstige ikke de opstillede Arter i Tal (o); det er rimeligt, at disse 

 ville undergaa en Reduktion, men derom kan ikke siges meget, førend et større .Materiale 

 er kommet til Stede. Paa en af sine sidste Rejser (1863) fik vor uforglemmelige H y gom 

 i en Albacora-Mave, paa 31° N. Br., 40° V.L., foruden adskillige andre mærkelige Ting, 

 flere Exemplarer af en Pteraclis ; men kun et af dem (80 Mm.) var saa uskadt, at det 

 kunde bevares for Samlingen, de andre vare saa godt som aldeles opløste. De Steder, 

 hvor man ellers har fundet Pteraclis-Fot mer , ere Mozambik-Kanalen {P. ocellatus C. V.), 

 Madera (P. papilio Lowe) og Carolina [P. carolinus); dog er den sidste Forekomst maaske 

 snarere at betragte som tilfældig; hvorfra P. trichipterus C.V. er, vides ikke, og P. velifer 

 formodedes al være fra det indiske Hav. Det er ikke rimeligt, at den geografiske Fore- 

 komst kan have stor Betydning. De beskrevne Exemplarers Størrelse vexler fra 2V3 til 

 14 Tommers Længde. 



Nogle pelagiske Smaafiske af jÇnwna-Gruppen , af 7 — 15 Mm. s Længde, fiskede 

 med Slæbenet i Atlanterhavet af DHrr. Andréa og Iversen, i et Strøg, der gaar fra 21° 

 til 29° Nr. Br. og fra 28—36° V. L., ere efter min Overbevisning Udviklingstrin af Slægten 

 Pteraclis, uagtet de have et fra denne meget forskjelligt Fysiognomi. Jeg vil først beskrive 

 den største af disse Enger, da den viser Karaktererne for Gruppen Bramidæ bedst ud- 

 prægede. Legemsformen er hverken langstrakt eller sammentrykt, men tværtimod temmelig 



