556 



148 



Paa vore Kundskabers nuværende Standpunkt er det næppe berettiget at betragte 

 Zeus- Slægten (s. str.) som «poissons de haute mer» (Cuv. Val.) eller som virkelig pelagiske eller 

 Dybhavsfiske. Der er heller ikke i vore pelagiske Indsamlinger forekommet nogen om denne 

 Slægt mindende Form; dennes tidligste Udviklingstrin ere endnu ganske ubekjendte. Hvad 

 jeg om den senere Udvikling kan anføre, efter en Sammenligning af en Række Exemplarer 

 af meget forskjellig Størrelse, er kun dette, at som hos mange andre Fiske er Forholdet 

 mellem Legemets Højde og Totallængden (Halefinnen her medregnet) gunstigere for Længden 

 (om end med en Del individuel Variation), jo større de ere: 1 : 2,8 (sjældnere 2,6) hos 

 større, 1 : 2,3 à 2,5 hos yngre. Bugfinnerne kunne hos yngre naa til Spidsen af Gatfinnens 

 Pigstraaler; hos de ældre naa de kun til midt paa disse eller til den første Straales Rod; 

 deres Længde er nemlig hos de slørre ikke hos de yngre l k til -k af Totallængden, 

 hos hine kun dobbelt saa lange som Brystfinnerne, hos disse over 3 Gange; ja de kunne 

 være absolut kortere hos større Exemplarer end hos mindre. Bugfinnernes Aftagen i 

 Længde under Udviklingen viser sig altsaa at være et Træk , der kommer igjen paa mange 

 Steder i Makrelfiskenes store Formgruppe. 



At Gill har opstillet Slægten Zenopsis for Z. conchifer (Madera) og Z. nebulosus 

 (Japan) synes at maatte billiges; samme Forfatter nævner en Z. ocellatus Storer som til- 

 fældigt funden ved Massachusetts, men tilføjer, at den maaske er identisk med Z. conchifer. 

 Er min Formodning rigtig, at Zenopsis er en Dybhavsform, skærpes derved indirekte 

 Fordringerne til Arternes Diagnostik; Forskjelligheden mellem de to «Arter», Atlanter- 

 havets og det stille Havs, kunde derfor, set i denne Belysning, maaske nok trænge til ny 

 Stadfæstelse, da den synes at reducere sig til Antallet af Skjolde langs Finnerne og foran 

 Bugfinnerne, i hvilke Henseender nogen individuel Variation vel nok kunde gjøre sig 

 gjældende ; den geografiske Afstand kan i dette Tilfælde ikke være tilstrækkelig over- 

 bevisende, skjønt det maa indrømmes, at, som Sagen staar for Øjeblikket, er der kun 

 Grund til at holde dem adskilte ad interim. 



Lampris guttatus hører ligeledes til de vidt udbredte Dybhavsfiske; fra Sydgrøn- 

 land, Island og Færø kan den paavises til Middelhavet, Madera og Cuba. Yngre Former 

 ere dog aldrig forekomne i vore pelagiske Indsamlinger. En saadan, fanget i Gascogne- 

 Bugten, har imidlertid foreligget C u vier, hvem vi derfor skylde den eneste Oplysning, 

 der haves, om Aldersforandringen hos denne Fiskeslægt. Det fremgaar af hans Beskrivelse, 

 at den « lille » Glansfisk (hvis Størrelse desværre ikke angives) især udmærkede sig ved en 

 betydelig Forlængelse af sit forreste Gat- og Rygfinneparti. 



Under Mene maculata (Sehn.) har Günther (Cat., II, p. 415) en interessant 

 INotis om en 1 Tomme lang lille Fisk fra det aabne Hav, om hvilken det hedder: « Young- 

 age or distinct species? Dorsal fin with 9 spines (i Stedet for 3 eller 4), anal with 2 (som 

 ikke findes hos Mene maculata); the rays of the latter do not show any peculiarity" 



