103 



571 



Ilos P. aureus har jeg aldrig kunnet konstatere mere end 9 , stundom kun 8 Pig- 

 straaler; af bløde Straaler har jeg fundet D: 3 2, A: 24. Hvirvlernes Antal er 24 som hos 

 P. paru. Artens Fysiognomi er i det hele det samme, Pandeprofilet dog vistnok i Regelen 

 mere stejlt. Halefinnen er i alle Aldere lige afskaaren bagtil eller (naar den ikke udspiles) 

 endog lidt udhulet, Hjørnerne derfor altid spidse, ikke afrundede. En Hovedforskjel mellem 

 begge Arter som udvoxne ligger i Skælbeklædningen. De større og mindre og — i For- 

 hold dertil — mere eller mindre tydelige, mørke Pletter med lyse Rande, som hos den 

 voxne P. aureus vise sig tæt spredte paa en lysere Hund, ville ved nærmere Eftersyn vise 

 sig at være knyttede tii de større (men ikke aldeles lige store) Skæl, hvis forreste (synlige) 

 Del dækkes af en Gruppe Smaaskæl. Der er saaledes her, ligesom hos Holacanthus eiliaris, 

 gjennemført en temmelig skarp Forskjel mellem en primær og en sekundær Squamifikation, 

 hvilken sidste ganske mangler hos P. paru, hvis Skæl ikke ere mere forskjellige indbyrdes 

 end de større Skæl ere det hos P. aureus. Hos yngre Former af denne træder denne 

 sekundære Skælklædning mere og mere tilbage, saa at de yngste, der foreligge, i denne 

 Henseende ikke ere til at skjelne fra jævnaldrende P. paru. Ogsaa den Lighed er der 

 mellem dem, at Skællenes synlige Del hos de yngre er eilieret over det hele, hos de 

 voxne fint ribbet; Overgangsforholdet vil man finde hos Individer paa c. 4 Va Tommes 

 Længde. Med Hensyn til de voxnes Kolorit maa endnu fremhæves : Halefinnens brede, 

 lyse Bagrand, at Brystfinnen ikke er lys ved Grunden, og at Underkjævepartiet synes gjen- 

 nemgaaende at have en lys Farve. De alleryngste Exemplarer (3 — 3V2") ere sorte med 5 

 lignende hvide Buelinier som hos den unge P. paru] men der er dog nogle smaa For- 

 skelligheder, der ere meget karakteristiske, fordi de vise sig at være konstante. « Pande- 

 blissen » hører ikke op der, hvor den mødes med Overlæbebaandet, men krydser dette, fort- 

 sættende sig ned baade over Overlæben og over den øverste Del af Underlæben. Tredje 

 Baand standser der, hvor Rygfinnens blød- og pigstraalede Del støde sammen, fortsætter sig 

 altsaa ikke hen langs med den først nævntes øvre Rand; fjerde standser et længere Stykke fra 

 Ryg- og Gatfinnens Bagrand. Da det femte Baand ligesom Halefinnens lyse Bagrand er 

 bredere end hos P. paru, faar Halefinnens mørke Plet et meget mindre Omfang end hos 

 denne. I den Alder, hvor de lyse Halvmaaner begynde at blive tydelige hos P. paru 

 (4V2"), komme de mørke, lyst indfattede Pletter ogsaa frem hos P. aureus, og Forskjellen 

 mellem den sekundære og den primære Squamifikation begynder at vise sig, men er dog 

 endnu mindre tydelig. Fiske paa 5 — 6 Tommer (P. balteatus Cuv.) have i Hovedsagen alle 

 de samme Karakterer som den voxne P. aureus, men vise dog endnu mere eller mindre 

 stærke Spor til det for Ungdommen karakteristiske Livrée: de hvide Tværbaand. Museets 

 største P. aureus er I6V2 Tomme lang. 



En Sammenligning med Cuvier's Beskrivelse vil vise, at kun »P. balteatus » bliver 

 at henføre som Synonym til P. aureus, alle hans andre Arter tit P. paru; dette gjælder 

 ogsaa om Poey's P. littoricola 1 ). Saa vidt man kan dømme derom efter Afbildningerne, 



ker's. Forskjellen mellem Arterne i .Pigstraalernes Antal cr vistnok konstant, skjønt C uvier i 

 Regelen kun fandt 9, men de forreste ere næsten skjulte under Huden. 

 ') Synopsis (Repertorio 1. c.) p. 351 ; Enumcratio, p. 134 (60). 



72* 



