21 



1862. Lituola Placopsilinc form) cenomana Carp. Introduction to the study of Foraminifera, p. 14.1. 

 Pl. XI. gg. LI. — 14. 



1866. Placopsilina prolij era Ťerquem. Foraminileres du Lias. 6me Mém., p. 4'J.'!, pl. XX, fig, 24. 



1866. Placopsilina hybrida idem ibid. Pl. XX. fig. 25, 2'",. 



1867. Lituola cenomana ďOrb. Brady. Proc. Somerset. Arch. and Nat. History Soc. Vol. XXIII., 

 p. 105. Pl. I., fig. 1. 



1884. Placopsilina cenomana d'Orb ; Brad\-. Report of Challenger. Vol. IX., p. 315. Pl. 36, fig. 1 — 3. 



Skořápka skoro vždy přirostlá, nejčastěji na skořápkách ústřic (Ostrea) neb zubech žraloku 

 aneb na štítkách Pollicipodů, na rourkách červů (Serpula), velmi zřídka volná, a to bývají jen 

 fragmenty mladších částí skořápky, spirálni část bývá vždy přirostlá. Strana, kterou skořápka 

 přirůstá, jest vždy hladká, o čemž se lehce můžeme přesvědčiti, odloupnuvše 

 ji od předmětu, na němž lpi ; tu pak býva na té straně pozorovati i příčky 

 a strukturu vnitřní (viz vyobrazení v textu č. 4. a 5.). Na straně protější, zevní, 

 jest skořápka mírně klenutá neb zploštělá, někdy i nepravidelně prohnutá. 

 Komůrky počtem 6 — 18 z počátku se vinou spirálně, mnohdy velmi pravidelně 

 (Tab. II. fig. 4.), později počínaje asi sedmou neb až desátou komůrkou, řadí 

 se k sobě v jedné čáře, přímce, jež v některých případech i kolmo vzhůru 

 směřuje (viz fig. 3.). Tím způsobem povstává známy tvar biskupské hole, 

 odkudž též jméno rodové pochází. Často však komůrky, ale pouze u velmi 

 starých individuí, nezachovávají směr přímky, nýbrž se i hadovitč a nepravi- 

 delným směrem k sobě přikládají, tak že habitus téhož druhu bývá velice * ' s- ^ " . 

 rozmanitý. Jednotlivé komůrky jsou nízko válcovité, více meně klenuté, oddě- řápky, kterou byla při- 

 leny švy, jež u mladších stadií bývají velice hluboké a patrné, u starších stadií sedlá, 

 stávají se nezřetelnými tak, až skoro mizejí. 



Ústí kruhovité; na některých exemplářích zda se míti náchylnost tvořiti výběžky (jako 

 Dendritina). 



Struktura skořápky. Pozorujeme-li povrch zachovalé skořápky, tu se nám jeví jako 

 složený ze samých jemných lupénků, velice drobných, často lesklých, připomínajících i na destičky 

 slíd) - , jež jsou spojeny rezavým cementem, jehož barva pochází, jakž jsem se chemickou reakcí ') 

 přesvědčil, od kysličníku železitého. Tento zrnitý povrch skořápky jest však velmi jemný, zrněčka 

 jsou mnohem menší než u podobného na pohled rodu Polyphragma, tak že v mnohých případech, 

 kde máme před sebou jen část skořápky a nevíme, náleží-li do rodu Polyphragma neb Lituola 

 aneb Haplostiche, tu již bedlivější pozorování povrchu stačí k rozeznání rodu. Vnitřní strukturu 

 seznáme z tenkých výbrusů vedených příčně a podélně skořápkou. 



Na průřezu podélném (Tab. II. fig. 5.) pozorujeme na zevní straně vrstvu složenou z písečků d 

 spojených rezavým cementem, jež jest dosti určitě ohraničena od vrstvy b, jež se skládá taktéž 

 z křemitých úlomků, ale o mnoho menších, a ve kteréž šedá hmota cementová převládá, kdežto 

 ve vrstvě d mají zrnka písku převahu. Vrstva d, pro kterouž bych navrhoval název vrstvy korové, 

 zabíhá, jak z průřezu toho vidno, i ve příčky, což patrně asi souvisí se vzrůstem skořápky; že totiž 

 byla skořápka dejme tomu složena z 9 komůrek, tedy obalovala korovu vrstva všechny zevní 

 stěny skořápky; když ale zvíře vytvořilo následující komůrku desátou, tu pokrylo tu stěnu opětně 



') Rozpustil jsem totiž několik fragmentů skořápek v kyseliné solné, načež do roztoku toho jsem přidal několik kapek ferro- 

 kyanidu draselnatého (žluté krevní soli), čímž okamžitě vzniklo modré zbarveni vytvofiváf se berlínskou modří, což jest charakteristické 

 pro sloučeniny železité. 



