22 



Entalophora proboscidea Edwards. 



Tab. II. vyobr. č. 23., 24. 



Entalophora raripora Novák, Beitr. z. Kenntn. d. Bryoz. d. bohm. Kreidef. str. 32, tab. VIII. vyobr. č. 1.— 5.; 



tab. X. vyobr. č. 1. — 2. 



Druh tento, po celé Evropě velice hojný, označován byl dosud více než 20 synonymy, jež 

 uvedeny jsou mimo v pojednání uvedeném ještě v Marsson (Bryozoen Schreibkreide Riigen str. 20), 

 (Pergens (Bryoz. du cretacé str. 359) a j. Já řídil jsem se v té příčině názory (Pergense (1. c). 

 Podávám vyobrazení dvou největších trsů tohoto, v hlíně z Kaňku velice hojného druhu. 



Rod DÍSCOSparsa ďOrbigny 1852. 



Trsy mají podobu kruhovité desky, která jakýmsi stvolem přisedá. Buňky vycházejí z pro- 

 střední části stvolu a otevírají se na povrchu desky, seřaděny nezřetelně paprskovitě. Na okraji 

 desky vznikají mladé puky a zde i nové trsy berou počátek. 



Discosparsa extranea nov. spec. 



Tab. III. vyobr. č. 32.-36. 



Entalophora anomalissima Novák pars. Beitr. z. Kenntn. d. Bryoz. d. bohm. Kreidef. str. 29, tab. VII vyobr. 21. — 23. 



Trsy jsou veliké a mají podobu nálevek, zpodním užším koncem přirůstajících a nahoře se 

 pojednou v desku rozšiřujících. Na svrchní ploše desky otevírají se buňky kruhovitým ústím na 

 venek. Ostí měří ve vnějším průměru 0*3 mm, ve vnitřním 0*15 — 0'2 mm. Buňky vycházejíce 

 ze středu stvolu a jsouce předním svým koncem jen slabě nadzdviženy nad povrch desky, kladou 

 se odstředivě bez veškerého pořádku. Nejmladší buňky jsou na vnějšku, kdež kolem desky tvoří 

 lem menších a hustě k sobě seřaděných buněk, které jsou co do vývoje nejmladší. 



Zpodní čásť, kterou možno per analogiam nazvati stvolem, nemá budto žádné, aneb jen 

 málo otvorů buněčných a jest obyčejně pokryta jakousi hladkou epithekou. Po stvolu probíhají 

 na zevnějšku buňky ku desce, z nichž silnější vynikají v podobě žeber. Bývá jich 5 neb 6. To jest 

 tvar, který úplně odpovídá diagnose rodu Discosparsa a jen svými značnějšími rozměry od po- 

 dobných druhů francouzských se liší, neboť měří některé exempláry až i 8 mm v průměru, kdežto 

 největší francouzské druhy průměr až do 6 mm mají. Často však nalézáme poměněné trsy, které 

 blíží se rodu Entalophora. Znaky takovýchto přechodů ku rodu Entalophora jsou hlavně tyto: 



1. Stvol má četnější ústí, tak že rovná se trsu druhu Entalophora anomalissima Novák; 

 rovněž není kryt zvláštní epithekou. Poučný takový exemplář vyobrazuje prof. JVuvák (Beitr. Kennt. 

 Bryoz. bohm. Kreidef. tab. VII. vyobr. č. 22. b). 



2. Svrchní deska jest nepatrně rozšířená a spíše jen vyvinuta jako mocnější naduřenina. 



Nedá se upříti, že spojí-li se tyto 2 znaky na trsu jediném, povstane tvar, o jehož příbuz- 

 nosti k Entalophora anomalissima nelze pochybovati. A tak zde máme zajímavý případ, že dva 

 rody tak vzdálené od sebe a dosud kladené v systematice do zcela jiných čeledí přecházejí přímo 

 v sebe. Rod Discosparsa kladen byl do čeledi Diastoporid, toto jeho postavení ovšem jest tím, 

 co řečeno bylo, otřeseno a nemůže dále setrvati, poněvadž rodu tomu, ač má na vrchu desky 

 buňky podobně odstředivě seřaděné jako Diastopora, přece schází hlavní znak, to jest on neplíží 

 se a nepřirůstá celým spodkem svým, nýbrž jen jakýmsi stvolem, tedy podobně jako všecky strom- 

 kovité tvary. 



